На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Малкольм Лaурi

ПIД ВУЛКАНОМ

Роман

Видавництво «Фабула»
2021

Оригінальна назва твору: UNDER THE VOLCANO

Copyright © 1947 by Malcolm Lowry

Copyright renewed© 1975 by Margerie Lowry

© А. Кулінська, пер. з англ., 2021

© «Фабула», макет, 2021

© Видавництво «Ранок», 2021

ISBN 978-617-09-6698-8 (epub)

Усі права збережено. Жодна частина цього видання не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Літературний редактор Андрій Клімов

Електронна версія створена за виданням:

Лaурі Малкольм

Л28 Під вулканом. Роман / Пер. з англ. А. Кулінська. — Харків : Вид-во «Ранок» : Фабула, 2021. — 400 с.

ISBN 978-617-09-6758-9

«Під вулканом»  — єдиний шедевр, що залишив нам Малкольм Лаурі, англійський, а точніше, англо-канадський письменник, який драматично пішов із життя у віці 48 років. Ця книжка — автобіографічна, як і більшість його творів (сам Лаурі називав її «пророцтвом, політичним попередженням, криптограмою, абсурдистською стрічкою»),— незмінно входить до десятки найкращих романів, створених у ХХ столітті. Пронизлива, смілива, приголомшливо чесна, вона не залишить байдужим жодного читача, який наважиться зануритися в її бурхливі води. Перед вами — трагедія одного чоловічого життя і кохання, переплетена з десятками інших доль на загрозливому та екзотичному тлі Мексики напередодні Другої світової війни.

УДК 82-311.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Моїй дружині Марджері

Існує багато див, але найбільше з них — людина; могутня сила, здатна перетнути пінисте море, збурене південним вітром, прокладаючи собі шлях через хвилі, що норовлять захлеснути її; і Землю, безсмертне, найстаріше з божеств, нічим не обтяжене, обтяжує людина, перевертаючи плугом ґрунт із допомогою на щадків диких коней з року в рік.

І легковажні пташині зграї, і хижих звірів, і жителів морських глибин — усіх вона ловить у свої плетені тенета й тримає в  неволі, ця кмітлива людина. Завдяки своїм умінням вона приручає тварин, що живуть у дикому лігві та вільно мандрують полями; приборкує коня з кошлатою гривою і натягує йому на шию ярмо, усмиряє невтомного гірського бика.

І мови, і швидкої як вітер думки, і всіх настроїв, що формують її стан, навчилася людина; як тікати від пронизливих морозів, коли важко розміститися просто неба, і від заливних дощів. Так, у неї є величезні внутрішні ресурси на всі випадки життя — без них людина не готова зустріти те, що на неї чекає. Тільки перед Смер тю марно вона благає про допомогу; та навіть від виснажливих недугів людина винайшла шляхи порятунку.

Софокл «Антігона»

І тепер я заздрю псам і жабам — так, я охоче опинився б на місці собаки чи коня, знаючи, що в них нема душі, яка б трепетала від вічного гніту пекла і гріха, як моя. Більше того, хоч я це бачив, відчував і почувався розбитим ущент, мою журбу підсилювало те, що я не міг щиросердно зізнатися, наскільки сильно прагну спасіння.

Джон Буньян «Благодать зійшла на головного грішника»

Хто невтомно прагне до вершин, того ще можна врятувати.

Ґете

1

Два гірські хребти перетинають республіку майже чітко з півночі на південь, і між ними утворюються численні долини та плато. Над однією із цих долин, на висоті близько трьох тисяч метрів над рівнем моря, розкинулося місто Куаунауак{1} під пануванням двох вулканів. Воно розташоване далеко на південь від тропіка Рака — якщо точніше, на дев’ятнадцятій паралелі: приблизно на одній широті з островами Ревільягіхедо, що лежать трохи західніше в Тихому океані, чи, ще далі на захід, із крайньою південною точкою Гаваїв, а також із портом Цукокс на сході, що на атлантичному узбережжі півострова Юкатан біля кордону Британського Гондурасу; і значно далі на схід — на одній широті з індійським містом Джаганнатха біля Бенгальської затоки.

Куаунауак, зведений на пагорбі, оточений високими мурами. Його вулички звивисті й розбиті, а дороги стрімкі. Сучасна швидкісна траса, типова американська, веде до міста з півночі, але губиться в його вузеньких шляхах і перетворюється на стежку, якою женуть кіз. Куаунауак має вісімнадцять церков і п’ятдесят сім барів. Також він може похвалитися полем для гольфу та не менш ніж чотирма сотнями басейнів — комунальних та приватних, наповнюваних водою, що без упину тече з гір,— а також багатьма розкішними готелями.

Готель «Казино де ла Сельва» стоїть на іншому, трохи вищому пагорбі одразу перед містом, поблизу залізничного вокзалу. Він збудований досить далеко від центральної траси й оточений садами та терасами, що пропонують широку панораму у будь-який бік. Готель оповитий атмосферою пишноти та закинутої розкоші. Адже в ньому більше нема казино. Навіть на випивку в барі тут уже не зіграєш. У цій будівлі живуть привиди збанкрутілих гравців. Ніхто, схоже, не плаває в тутешньому дивовижному басейні. Зажурено застигли порожні трампліни. Занедбані майданчики для гри в хай-алай{2} поросли травою. Тільки два тенісні корти функціонують у гральний сезон.

У День мертвих, у листопаді 1939 року, двоє чоловіків у білих фланелевих сорочках сиділи на заході сонця на головній терасі казино й потягували анісовий лікер. Вони вже встигли зіграти в теніс і більярд, і їхні ракетки в чохлах лежали перед ними на парапеті. Коли процесії, що завернули від кладовища, наблизилися до задньої сторони готелю, звуки заупокійних наспівів донеслися до двох чоловіків; ті обернулися, щоби поглянути на скорботних учасників ходи, яких можна було вирізнити на відстані лише за меланхолійними вогниками свічок серед оберемків кукурудзиння. Доктор Артуро Діас Віхіль підштовхнув пляшку «Аніс дель Моно» Жаку Ларюелю, який зосереджено нахилився вперед.

Трохи праворуч перед ними, під безкраїм багряним вечірнім небом, на місто опускався милий спокій. Із місця, де вони сиділи, все мало цілком мирний вигляд. Та якщо прислухатися, як це робив зараз Ларюель, можна було почути далекий неоднорідний шум — чіткий, проте невіддільний від бурмотіння та передзвону скорботної процесії — звук, що поєднував у собі спів, падіння і ритмічний тупіт: це лунали удари та крики фієсти, що тривала весь день.

Ларюель підлив собі ще лікеру, який пив тільки тому, що його смак нагадував абсент. Обличчя чоловіка залилося сильним рум’янцем, а рука ледь помітно тремтіла, беручись за пляшку, з етикетки якої химерний демон наставляв на нього вила.

— Я збирався переконати його піти геть і dealcoholisé{3}.— Віхіль перечепився через французьке слово і продовжив: — Але мені самому було так погано наступного дня після балу, що я дійсно фізично страждав. Це дуже погано, адже ми, лікарі, маємо триматись як апостоли. Пам’ятаєш, того дня ми так амо грали в теніс. Так от, після того як я угледіль Консула в саду, я послаль до нього хлопця, щоб той запитав, чи він зайде до мене на кілька хвилин, і передав, що я буду йому за це вдячний, а як ні, то хай залишить мені записку, якщо пияцтво його ще не погубиль. Ларюель усміхнувся.

— Але вони пішли,— продовжив Віхіль,— і так, я хочу тебе теж спитати, чи ти бачиль його тоді вдома.

— Він був у мене, коли ти зателефонував, Артуро.

— Ох, знаю, але ми так страшно напиль тієї ночі, як perfectamente borracho{4}, тож у мене враження, що Консулу так само погано, як мені,— похитав головою доктор Віхіль.— Ця слабкість не лише в тілі, але й у тій його частині, яку раніше називали душею. Шкода твого друга, він витрачає всі свої гроші через ці нескінченні драми.

Ларюель прикінчив свій лікер, після чого підвівся і підійшов до парапету; поклавши руки на обидві тенісні ракетки, подивився вниз і навколо себе: на занедбані майданчики для гри в хай-алай, завмерлі тенісні корти, фонтан посеред готельної алеї, де якийсь селянин напував коня. Двоє молодих американців, хлопець і дівчина, почали вечірню гру в пінг-понг на веранді прибудови, розташованої нижче. Те, що трапилося лише рік тому, нині здавалося вже частиною минулого століття. Можна було подумати, що жахи сьогодення поглинули ті події, наче краплю води, але це не відповідало дійсності. І хоча трагізм поступово ставав поняттям нереальним та беззмістовним, людині начебто ще дозволялося згадувати дні, коли життя окремої особи мало якусь цінність і не було просто друкарською помилкою в офіційному повідомленні.

Ларюель запалив цигарку. Ліворуч від нього, на північний схід, за алеєю та терасованими рядами пагорбів Східної Сьєрра-Мадре, два вулкани — Попокатепетль та Істаксіуатль — виразно та велично здіймалися назустріч заходу сонця. Трохи ближче, на відстані приблизно п’ятнадцяти кілометрів, можна було роздивитися селище Томалін, що примостилося за джунглями, серед них зараз струмував тоненький блакитнуватий шлейф диму: хтось незаконно палив деревину, щоб отримати вугілля. Попереду, з іншого боку американської траси, простиралися поля та невеликі ліски, між якими звивалася річка, і дорога, що вела до в’язниці Алькапансінґо. Сторожова вежа в’язниці стриміла над лісом між рікою та дорогою, що губилася вдалині на пурпурових пагорбах, які наче зійшли з картини Доре «Утрачений рай». Раптово спалахнули вогні єдиного в Куаунауаку кінотеатру, збудованого на схилі й добре видимого на ньому,— потім згаснули і спалахнули знову.

— No se puede vivir sin amar{5},— промовив Ларюель.— Як цей estúpido{6} написав на моєму будинку.

— Облиш, amigo{7}, вимкни здоровий глузд,— озвався позаду доктор Віхіль.

— Ти тільки подумай, Івонн повернулася! Цього я ніколи не зрозумію. Вона повернулася до нього! — Ларюель підійшов до столика, налив собі склянку теуаканської мінеральної води і випив її, після чого промовив: — Salud y pesetas{8}.

— Y tiempo para gastarlas{9},— задумливо відгукнувся його товариш.

Ларюель спостерігав, як той, позіхаючи, відкинувся в шезлонгу. Розглядав його до неможливого привабливе, засмагле і незворушне мексиканське обличчя; добрі карі очі, глибокі й водночас невинні, як у тих чарівних задуманих оахакських дітлахів, яких можна було побачити в місті Теуантепек (ідеальному місці, де жінки працювали, а чоловіки весь день купалися в річці); худенькі руки й витончені кисті, на тильній стороні яких зовсім не очікуєш побачити жорстке чорне волосся.

— Я давно вже вимкнув свій здоровий глузд, Артуро,— звернувся Ларюель, витягнувши з рота цигарку тонкими тремтливими пальцями, на яких, як він сам помітив, красувалося забагато перснів.— Що я вважаю більш…— Тут він помітив, що в роті немає цигарки, і налив собі ще одну порцію лікеру.

— Con permiso{10}.— Доктор Віхіль вийняв із кишені запальничку й підніс товаришеві так швидко, наче вона лежала там уже запалена і він оцим жестом просто із себе видобув вогонь.— Ти ніколи не ходив до церкви помолитися за осиротілих та знедолених? — раптом запитав він.— Чи є Пречиста Діва для тих, хто не має нікого? Ларюель похитав головою.

— Ніхто туди не ходить. Тільки ті, хто не має собі нікого,— повільно проказав доктор. Він сховав запальничку назад до кишені й подивився на годинник, спритно вивернувши зап’ястя.— Allons-nous-en. Vámonos{11},— додав він і засміявся, позіхаючи водночас, аж поки від реготу не впав головою на складені руки; відсапавшись, він підвівся і приєднався до Ларюеля біля парапету.— Ох, але ж як я люблю цю пору, коли сонце сідає, усі люди починають співати, а пси циганити…

Ларюель засміявся. Поки вони говорили, небо затьмарилося і з півдня насунули грозові хмари. Скорботна процесія покинула схил; сонні стерв’ятники, що ширяли високо над головою, спустилися за вітром.

— Уже майже пів на дев’яту. Я, напевно, забіжу в кіно на часинку.

— Bueno{12}. Побачимося пізніше ввечері на нашому місці. Знай, я досі не можу повірити, що ти завтра їдеш.— Віхіль простягнув руку, і Ларюель сердечно потиснув її.— Постарайся прийти сьогодні, якщо це не так. Зрозумій, я завжди турбуюся про твоє здоров’я.

— Hasta la vista{13}.

— Hasta la vista.

Стоячи на самоті біля траси, якою він чотири роки тому проїжджав останні кілометри тієї тривалої, божевільної та прекрасної мандрівки з Лос-Анджелеса, Ларюель сам ледве міг повірити, що справді їде. Думка про завтрашній день хвилювала його. Він зупинився, не знаючи, якою дорогою піти додому, аж тут повз нього промчав невеличкий переповнений автобус «Томалін—Сокало», підстрибом скотився в ущелину і видерся на пагорб Куаунауака. Ларюелю геть не хотілося вирушати ввечері у цьому ж напрямку. Він перейшов вулицю і дістався залізничної станції. Хоча він не мав їхати потягом, його знов огорнуло важке усвідомлення неминучості від’їзду. Він почав перебиратися через вузькі колії, по-дитячому оминаючи перетини рейок. Останні промені сонця відблискували на цистернах з нафтою, що стояли поблизу майданчика, зарослого травою. Платформа спала. Колії були порожні, семафори вимкнені. Ніщо не свідчило про те, що на станцію Куаунауак коли-небудь прибував потяг чи, тим паче, відправлявся з неї.

Утім, майже рік тому ця станція стала місцем прощання, якого Ларюелю ніколи не забути. Він незлюбив зведеного брата Консула з першої зустрічі, коли той прийшов до Ларюеля додому з Консулом та Івонн, і тепер відчував, що це було взаємно. Дивний зовнішній вигляд Г’ю тоді здавався просто карикатурою на добродушно-іронічний опис, наданий Консулом, проте Ларюель був настільки схвильований через зустріч з Івонн, що його ніщо не дивувало, і згодом у Паріані він одразу ж упізнав Г’ю. То ось воно, це дитя, про яке Ларюель у минулі роки чув лише уривками! Уже за пів години господар дому перестав сприймати його, оцінивши як безвідповідального і нудного професійного марксиста, марнославного та зарозумілого, що справляв, одначе, враження дружелюбного романтика. Своєю чергою Г’ю, якого Консул з невідомих причин не «підготував» до зустрічі з Ларюелем, безумовно, розглядав його як ще більш нудного, вишуканого літнього естета, відомого своєю розпусністю холостяка із запопадливо-власницьким ставленням до жінок. Але вже за три безсонні ночі вони пережили разом цілу вічність: журба і шок, викликані важким горем, зблизили їх. Відповівши на дзвінок Г’ю з Паріана, Ларюель за декілька годин багато довідався про його надії, страхи, відчай та самообман. Коли Г’ю поїхав, Ларюель почувався так, ніби втратив сина.

Він видерся на насип, не дбаючи про свій тенісний костюм. Вилізши на вершину і віддихавшись, він подумав, що вчинив правильно, коли Консула «викрили» (хоча тим часом розгорнулася ця гротескно жалюгідна ситуація — чи не вперше за відсутності британського консула в Куаунауаці, коли він був так потрібен); вчинив правильно, наполігши, щоби Г’ю відкинув усі належні докори сумління і скористався дивним небажанням «поліції» схопити його, їхнім очевидним прагненням позбутися його — саме тоді, коли логічно було би затримати його як свідка хоча б в одному аспекті цієї «справи» — і якнайшвидше сів на корабель, що завбачливо чекав на нього у Веракрусі. Ларюель озирнувся на станцію; Г’ю залишив після себе пустку. Якоюсь мірою він забрав із собою останні Ларюелеві ілюзії. Тоді, у свої двадцять дев’ять років, Г’ю досі мріяв змінити світ (інакше це не можна було назвати) своїми діями — точнісінько як Ларюель у свої сорок два ще не здавався у прагненні змінити його фільмами, що мав намір колись створити. Але тепер ці мрії видавалися йому абсурдними і самовпевненими. Зрештою, він уже створював великі фільми і вони успішно відходили в небуття — і, наскільки йому було відомо, анітрохи не змінили світ. Однак він відчував певну спорідненість із Г’ю. Він так само прямував до Веракруса і так само не знав, чи його корабель допливе до порту.

Шлях Ларюеля проходив через напівоброблені поля, обрамлені вузькими стежками, що їх протоптали працівники кактусових плантацій, повертаючись додому з роботи. Це була для них найприємніша прогулянка, від якої вони, однак, були змушені відмовитися з настанням сезону дощів. Листя кактусів вабило своєю свіжістю; зелені дерева, пронизувані вечірніми променями сонця і схожі на плакучі верби, колихалися під поривами вітру; озерце сонячного світла розлилося вдалині перед затишними пагорбами, що нагадували хлібини. Але зараз у цьому вечорі з’явилося щось лиховісне. Чорні хмари стрімко плили на південь. Сонце сідало і плавило поля, а вулкани в його променях здавалися страхітливими. Ларюель швидко рухався у своїх добротних, важких тенісних черевиках, які давно вже мав би зняти, і розмахував тенісною ракеткою. Його знов охопило почуття страху й усвідомлення того, що після стількох років він залишався тут чужинцем аж до цього останнього дня. Минуло чотири роки чи навіть п’ять, а він досі відчував себе прибульцем на іншій планеті. Але це не полегшувало йому від’їзд, хоча вже невдовзі він з Божої волі знову побачить Париж. Ну що ж. Він майже нічого не відчував у зв’язку з війною — звісно, окрім того, що це погано. Переможе лиш одна сторона. І хай хто нею виявиться, життя буде складним. Хоча якщо Троїстий союз зазнає поразки, буде складніше. У будь-якому разі, кожен продовжуватиме власну боротьбу.

Як дивовижно й неперервно змінювався краєвид! Тепер на полях навколо було повно каміння і висохлих дерев. Залишений кимось плуг тягнувся до неба в мовчазному благанні. «Це зовсім інша планета,— знову подумалось Ларюелю,— дивна планета, на якій, якщо зазирнути за Трес-Маріас, можна побачити одночасно найрізноманітніші краєвиди: заповідники Котсволд і Віндермер в Англії, американський штат Нью-Гемпшир, луки французького Ер-і-Луар, ба навіть Сахару та сірі дюни Чеширу — планета, на якій миттєво можна побувати в різних кліматичних поясах і, якщо згадати про автомагістраль, в оточенні трьох цивілізацій. І яка ж вона прекрасна: ніщо не може заперечити її красу, фатальну й чисту водночас, наче справжній земний рай».

І що ж він зробив у цьому земному раю? Завів лише декількох друзів, коханку-мексиканку, з якою постійно сварився, і численних чудових маянських ідолів, яких йому не дозволять вивезти із країни.

Ларюель замислився, чи піде дощ: цього сезону таке траплялося — рідко, але непередбачувано, як минулого року. А зараз із півдня насувалися грозові хмари. Ларюель уявив запах дощу і спіймав себе на думці, що найбільше хотів би зараз промокнути до нитки і крокувати цією дикою місцевістю в сорочці, що прилипала б до тіла і все більше набиралася води. Він поглянув на хмари, що мчали небом, наче швидкі темні скакуни. «Темна буря, що вирвалася за межі своєї пори року,— ось на що подібна любов»,— зазначив він. Любов, що з’явилась надто пізно. От тільки її не замінює справжній спокій — коли до здивованої землі повертаються вечірні пахощі, слабке сонячне світло й тепло. Ларюель пришвидшив крок. «І нехай тебе вразить, наскільки ця любов нерозважлива, сліпа, божевільна чи нежива, долю не зміниш твоїми порівняннями. Tonnerre de dieu…{14}» Неможливо втамувати жагу визначенням любові, що з’явилась надто пізно.

Місто залишилося праворуч від Ларюеля, який повільно спускався з пагорба вниз, відколи покинув готель. Понад деревами за палацом Кортеса виднілось оглядове колесо, встановлене на площі Куаунауака; Ларюелю здалося, що він чує людський сміх з яскравих кабінок колеса і той самий натхненний спів, що поступово затихав під поривами вітру. Натомість долинула якась меланхолійна американська мелодія, схожа на «Сент-Луїс блюз». Вітер доносив музику хвилями ледь вловимого бурмотіння, що не розбивались, а просто гупали у стіни та вежі передмістя, а тоді зі стогоном відкочувалися назад. Нарешті Ларюель опинився на стежці, що вела повз броварню до шляху на Томалін, і вийшов на дорогу до Алькапансінґо, по якій саме мчав автомобіль. Ларюель відвернувся, очікуючи, поки вляжеться курява, і пригадав, як вони з Івонн та Консулом ганяли вздовж берега мексиканського озера, що колись було кратером велетенського вулкана; знову побачив перед собою нечіткий від пилюки обрій та автобуси, що її здіймали; здригнувся від згадки про молодих хлопців, що стояли на причепах вантажівок, повернувшись до страхітливої смерті обличчями, обмотаними для захисту від пилу. У цьому видовищі Ларюель завжди вбачав щось величне, якийсь символ майбутнього, до якого так старанно готувався цей героїчний народ, адже по всій Мексиці можна було спостерігати молодих будівельників, які стояли на краєчку вантажівки, поки та з ревом неслася по дорозі, стояли рівно і твердо, широко розставивши ноги, на яких відчайдушно тріпотіли штани. Щось особливе було і в сонячному сяйві на круглих пагорбах, і в наближенні поодиноких вихорів, що вкривали високі береги озера пилом, немов заливні дощі острівну землю. Консул, чий старий будинок Ларюель зараз вирізнив на схилі за стрімким рівчаком, теж здавався досить щасливим, блукаючи Чолулою серед її трьохсот шести церков та двох цирулень — «Туалет» і «Гарем» — і видираючись на руїни піраміди, яку гордо іменував «справжньою Вавилонською вежею». Як майстерно він приховував вавилонське стовпотворіння своїх думок!

Крізь хмару куряви до Ларюеля наближалися двоє індіанців, одягнених у лахміття, які сперечалися з бездоганною зосередженістю університетських професорів, що прогулюються подвір’ями Сорбонни в літніх сутінках. Їхні голоси звучали неймовірно благородно, а забруднені руки жестикулювали витончено та делікатно. Свою величну ходу вони, очевидно, успадкували від правителів ацтеків, а темні різьблені обличчя — від юкатекських руїн.

— Справжній п’яниця…

— Дивовижно, дивовижно…

— Так, друже, абсолютно беззмістовне життя…

— Ясна річ…

— Жодних сумнівів!

— Добраніч.

— Добраніч.

Вони попрямували далі назустріч сутінкам. Оглядове колесо зникло з поля зору; музика та гамір, що доносилися з ярмарку, тимчасово затихли. Ларюель поглянув на захід: старий лицар із тенісною ракеткою замість щита й ліхтариком у кишені замість списа, він мріяв про битви, що їх пережила його душа, щоби дістатися сюди. Він збирався звернути праворуч іншою стежкою, що вела повз зразкову ферму, на якій випасали коней «Казино де ла Сельва», прямісінько до його вулиці — кальє Нікарагуа. Але, піддавшись раптовому поштовху, рушив ліворуч вздовж дороги, що пролягала біля в’язниці. Ларюель відчув незбагненне прагнення попрощатися з руїнами палацу Максиміліана у свій останній вечір тут.

Із півдня, від узбережжя Тихого океану, мов величезний архангел, насувалася чорна гроза. І все ж навіть буря приховує в собі своєрідний спокій… Пристрасть до Івонн (не мало значення, наскільки гарною акторкою вона була,— він щиро казав, що вона чудово впишеться в будь-який його фільм) дивним чином нагадала йому про те, як він уперше, блукаючи наодинці лугами Сен-Пре — сонного французького селища серед затонів, загат і закинутих сірих водяних млинів, де він оселився,— побачив гострі шпилі Шартрського собору, що плавно і безмежно красиво виростали до сонця над покошеними полями, вкритими квітами, побачив так, як їх бачили пілігрими, що за багато століть до нього проходили цими полями. Це кохання колись давно подарувало йому короткочасне умиротворення, дивовижно схоже на чари самого Шартра, у якому Ларюель полюбив кожен провулок і кафе, звідки він милувався собором, що безперестанно борознив хмари, і ці чари не міг розвіяти навіть той факт, що він безбожно набрався боргів. Ларюель швидко простував до палацу. Навіть каяття через скрутне становище, у якому опинився Консул, не змогло зруйнувати такі ж чари п’ятнадцять років по тому тут, у Куаунауаці. Із цього приводу Ларюель міркував, що не каяття возз’єднало їх із Консулом на деякий час навіть після того, як Івонн пішла, а, можливо, часткове прагнення до цього примарного затишку, що міг задовольнити не більше, ніж кусання хворим зубом, прагнення позбутися цієї мовчазної взаємної згоди прикидатися, наче Івонн досі тут.

О, всього цього, здавалося, було достатньо, щоби відгородитись від Куаунауака цілою земною кулею! Проте жоден із них так не вчинив. І тепер Ларюель відчував, як цей тягар тисне на нього ззовні, неначе перенісшись якимось дивом до цих таємничих пурпурових гір навколо нього, що приховували срібні штольні; тихі, відсторонені й такі близькі водночас, ці гори намагалися фізично втримати його тут своєю меланхолійною силою, зваливши на нього гніт багатьох речей, але передусім печалі.

Ларюель пройшов полем повз вицвілий синій «форд», загнаний під живу огорожу на схилі, під передні колеса якого підклали дві цеглини, щоб раптово не скотився. «Чого ти чекаєш?» — хотілось запитати Ларюелю в напіврозваленого автомобіля, із яким він раптово відчув якусь спорідненість, пройнявшись співчуттям до цього понівеченого старого корпусу.

«Любий, чому я пішла? Чому ти дозволив мені?» Ці слова на листівці від Івонн, отриманій надто пізно, адресувалися не Ларюелю, але цю листівку Консул підступно запхав під його подушку, напевно, тоді, останнього ранку — хоча хто може точно знати, коли саме? — наче розрахував усе наперед і знав, що Ларюель знайде її безпосередньо тоді, коли ошелешений Г’ю зателефонує з Паріана. Паріана!

Праворуч від нього височіли стіни в’язниці. На ледь видимій над ними сторожовій вежі стояли двоє поліціянтів і видивлялись у біноклі на схід та захід. Ларюель перейшов мостом через річку і навпростець перетнув простору галявину серед лісів, очевидно, відведену під ботанічний сад. Із південного сходу налетіла зграя птахів — невеликих, але довгих, чорних і потворних, чимось схожих на комах і чимось на круків, з довгими незграбними хвостами. Вони летіли додому важко, хвилеподібно, з підстрибом, порушуючи спокій сутінків гарячковими змахами крил; щовечора вони так поспішали на нічліг до ясеневих дерев, що до настання ночі все гуло від їхнього невпинного механічного скреготу. У хаотичному русі гидка зграя промайнула повз і затихла. Коли Ларюель дістався палацу, сонце вже сіло.

Попри свою щиру любов до цього місця, він одразу пошкодував, що прийшов. Напівосвітлені рожеві розбиті колони наче чекали, щоб обвалитись на нього, а басейн, вкритий зеленим мулом і з відірваними східцями, що висіли на одному заіржавілому кріпленні,— щоби зімкнутись над його головою. Зруйнована затхла каплиця, поросла бур’яном; стіни, що осипалися, вкрилися плямами від сечі і стали прихистком для скорпіонів; зруйновані балки, сумні орнаменти на арках, слизькі сходи, забруднені випорожненнями,— це місце, у якому колись розквітало кохання, нагадувало нічне жахіття. Ларюель втомився від жахіть. «Франція, навіть під личиною Австрії, не повинна переміщуватись у Мексику»,— подумав він. Бідолашний Максиміліан не зазнав щастя у своїх палацах. І чому інший злощасний замок у Трієсті також назвали Мірамар — замок, де Шарлотта збожеволіла і всі, хто в ньому жив, від імператриці Єлизавети Австрійської до ерцгерцога Фердинанда, загинули насильницькою смертю? І все ж як вони, напевно, любили свою землю, ці двоє самотніх вигнанців — простих людських істот, які несвідомо цінували свій Едем, що перед самісіньким їхнім носом почав перетворюватись на в’язницю і тхнути пивом, поки від їхньої величі не залишилась тільки трагедія. Привиди, привиди точно жили тут, як і в «Казино». Серед них і той, хто казав: «Нам судилося прибути сюди, Шарлотто. Поглянь на цю величну провінцію, на її пагорби, долини, вулкани неймовірної краси. Подумати тільки, це все наше! Живімо ж порядно і змістовно, щоби бути гідними цього місця!» І ті, що постійно сварилися: «Ні, ти любив себе і свої біди більше, ніж мене. Ти навмисно влаштував усе».— «Я?» — «Тебе завжди оточували люди, які турбувалися про тебе й любили тебе, використовували чи вели тебе за собою. Ти слухав усіх, крім мене, єдиної, хто справді тебе кохала».— «Це не так, я завжди любив лише тебе».— «Завжди? Ти любив лише себе».— «Ні, тебе, тільки тебе, будь ласка, повір мені: ти мусиш пам’ятати, як ми завжди збиралися в Мексику. Пам’ятаєш? Так, ти маєш рацію. Ти була моїм єдиним шансом на щастя. Більше такого ніколи не трапилося». На цьому моменті вони вибухали плачем, стоячи поруч.

Проте голос, що вчувався Ларюелю в палаці, належав не Максиміліану, а Консулу. З полегшенням діставшись своєї вулиці, Ларюель пригадав той день, коли побачив на ній Івонн в обіймах Консула. Це трапилося невдовзі після їхнього прибуття до Мексики; наскільки інакшим палац здавався тоді! Вітер затих. Ларюель сповільнив крок, розстібнув свій англійський твідовий піджак, придбаний, утім, у брендовому магазині «High Life» у Мехіко, і розв’язав синій у горошок шарф. Вечір справляв гнітюче враження. А яка тиша: жодного звуку не долинало тепер до нього. Нічого, окрім човгання його власних підошов. Навколо — жодної душі. Ларюелю трохи муляли штани. Він сильно погладшав, причому вже тут, у Мексиці, і, можливо, то була одна з тих безглуздих причин, через які тут інколи пускали в хід зброю, але газети про це навіть не згадували. Ларюель кумедно змахнув своєю ракеткою, наче для подачі, але забув, що вона надто важка у чохлі. Він проминув ферму, будинки, поля і пагорби, закутані в тінь сутінків, що швидко згущувалися. Оглядове колесо знову з’явилося в полі зору, тобто його верхівка, яскраво запалало над пагорбом майже навпроти Ларюеля, а тоді над ним здійнялися дерева. Дорога, жахливо нерівна і всіяна ямами, стрімко пішла вниз; Ларюель наблизився до невеличкого містка через barranca — глибоку ущелину. Зупинився посередині, підпалив нову цигарку від тієї, що тримав у роті, і перехилився через поручень, видивляючись униз. Було надто темно, щоби розгледіти дно ущелини, але на ньому ховались і завершеність, і роздрібненість. Куаунауак у цьому сенсі уособлював сам час: куди не поглянь, усюди на тебе чекає безодня. Притулок стерв’ятників і міського Молоха! За стародавньою священною легендою, народженою біля іншого моря, коли Христа розіп’яли, земля розверзлася по всій тій місцевості, хоча такий збіг навряд чи тоді когось здивував. Саме на цьому містку Консул колись запропонував Ларюелю створити фільм про Атлантиду. Перехилившись, як оце зараз Ларюель, п’яний, але зібраний, раціональний, дещо дратівливий і нетерплячий,— це був один із тих випадків, коли він напивався до протверезіння,— Консул говорив про духа безодні, божество бурі на ім’я Хуракан, яке, «вочевидь, слугувало посередником у взаєминах між протилежними сторонами Атлантичного океану». Що він мав цим на увазі, невідомо.

Однак це було не вперше, коли вони з Консулом стояли, вдивляючись у безодню. Адже тоді, багато років тому, існувала «Преісподня» — і як можна було забути про неї чи про те, що їхня зустріч там якимось незрозумілим чином була пов’язана з пізнішою — у палаці Максиміліана? Чи дійсно було дивовижним відкриття, що Консул, друг його дитинства з Англії (Ларюель навряд чи зміг би назвати його шкільним товаришем), якого він не бачив майже чверть століття, мешкав у Мексиці на одній вулиці з ним уже шість тижнів без його відома? Мабуть, ні. Мабуть, це був лише один із тих безглуздих збігів, що їх можна було б охарактеризувати як «улюблену забавку богів». Але наскільки яскраво знову постав у його уяві образ далеких канікул, проведених на узбережжі Англії!

Ларюель народився в містечку Ланґвіон у департаменті Мозель, але згодом його батько, заможний філателіст, який плекав особливі захоплення, переїхав до Парижу, і в дитинстві Ларюель зазвичай проводив літні канікули з батьками в Нормандії. Муніципалітет Курсель у департаменті Кальвадос, що на протоці Ла-Манш, був далеко не фешенебельним курортом. У ньому розташувалися лише декілька обшарпаних вітром пансіонів, а вздовж берега холодного моря на багато кілометрів простягалися безлюдні піщані дюни. Однак саме сюди спекотного літа 1911 року приїхала родина відомого англійського поета Авраама Таскерсона і привезла із собою маленького дивного сироту англо-індійського походження; це замислене п’ятнадцятирічне створіння, сором’язливе й водночас на диво самостійне, писало вірші (до чого його, вочевидь, заохочував старий Таскерсон, сидячи вдома) і часом заходилося плачем, якщо в його присутності вимовляли слова «мама» чи «тато». Жак, приблизно одного віку з ним, відчував до сироти незбагненну симпатію і досить часто бачив його, оскільки інші шестеро хлопців у родині, які були старшими і, здавалося, більш суворого виховання, хоча й доводилися юному Джеффрі Ферміну непрямими родичами, гуртувалися між собою і залишали його на самоті. Жак із Джеффрі гуляли вдвох уздовж берега, прихопивши із собою декілька старих ключок, привезених з Англії, і гутаперчевих м’ячів для гольфу, які вони урочисто закинули в море в день від’їзду. Джеффрі отримав від нього прізвисько «Старий». Матінка Ларюеля теж полюбила його й називала «чарівним юним поетом з Англії», а місіс Таскерсон припав до душі його приятель-француз. Наприкінці Таскерсони запросили Жака провести вересень в Англії, де Джеффрі перебуватиме до початку нового шкільного семестру. Батько Жака планував відправити сина на навчання в англійську школу до повноліття, а тому погодився. Він був у захваті від виправки і мужніх манер Таскерсонових синів… Ось так Ларюель опинився в Лісоу.

Це було щось на зразок дорослої, більш цивілізованої версії Курселя на північно-західному березі Англії. Таскерсони проживали в зручному будинку із садом, що межував із прекрасним полем для гольфу, розташованим на схилах біля моря.

Точніше, того, що таким видавалося: насправді це було гирло ріки завширшки близько семи миль, а на заході, де починалося справжнє море, здіймалися білі гребені хвиль. Вельські гори, чорні та хмарно-похмурі, простягалися за рікою, і вряди-годи на них траплялися засніжені вершини, що нагадували Джеффу про Індію. Упродовж робочого тижня, коли їм дозволялося грати в гольф, поле було безлюдним, і потіпані жовті маки тріпотіли серед колючої морської трави. На узбережжі можна було побачити рештки прадавнього лісу з потворними чорними пеньками, і трохи далі — покинутий старий приземкуватий маяк. У гирлі розташувався острів, на якому чорною квіткою мерехтів вітряк; під час відпливу туди можна було дістатися верхи на віслюку. Низько над горизонтом виснув дим каботажних суден, що прибували з Ліверпуля. Тут панувало відчуття простору й порожнечі. Тільки вихідні дещо псували загальну картину: попри те, що сезон завершувався і сірі готелі-санаторії вздовж набережної поступово порожніли, поле для гольфу було напхом напхане ліверпульськими брокерами, які грали четвірками. Від суботнього ранку до вечора неділі злива з м’ячів безперервно бомбардувала дахи. Тоді Жак полюбляв вийти з Джеффрі в місто, де було так багато гарненьких сміхотливих дівчат, пройтися залитими сонцем вулицями під пронизливим вітром чи подивитися на пляжі одну з вистав про кумедного П’єро. Але найкраще було кататися заливом у чотириметровій яхті, яку вони брали напрокат і якою майстерно керував Джеффрі.

Як і в Курселі, тут вони з Джеффрі були самі собі господарі. І тепер Жак краще розумів, чому тоді, в Нормандії, так рідко бачив братів Таскерсонів. Ті хлопці не мали собі рівних у ходьбі. Вони легко проходили двадцять п’ять чи тридцять миль на день. Але — що здавалося ще дивнішим — усі вони, хоча були ще школярами, не мали собі рівних також у пияцтві. Пройшовши зо три милі, вони встигали зупинитись у стількох же пабах і випити в кожному по пів пінти або й пінту міцного пива. Навіть наймолодший із них, якому не виповнилося ще й п’ятнадцяти, за день випивав щонайменше три літри. І коли когось із них нудило, це лише звільняло місце для нової порції. Ні Жак, який мав слабкий шлунок (хоч і звик до невеличких порцій вина вдома), ні Джеффрі, який не полюбляв смаку пива і до того ж відвідував сувору консервативну християнську школу, не могли витримати такі середньовічні темпи. Але насправді вся сім’я пила понад міру. Її глава, грубувато-добродушний Таскерсон, нещодавно втратив єдиного сина, який хоч на дещицю успадкував його літературний талант, і вечорами сидів замислений у своєму кабінеті і цмулив година за годиною — із котами на колінах і вечірньою газетою в руках, що шелестіла, начебто засуджуючи решту його синів, які так само годинами пили в їдальні. Місіс Таскерсон вдома мала вигляд геть іншої жінки — можливо, не відчуваючи потреби справляти гарне враження,— і сиділа із синами, її миловидне обличчя заливалося рум’янцем і водночас несхваленням, та все ж вона бадьоро споювала всіх гамузом.

Насправді хлопці легко давали їй фору, але ніхто ніколи не бачив, щоби вони, похитуючись, вешталися вулицями. Для них було свого роду справою честі — мати то тверезіший вигляд, що більше вони випили. Як правило, вони трималися бездоганно рівно, розправивши плечі й дивлячись прямо, як гвардійці в строю, хіба що наприкінці дня дещо уповільнювали крок і починали рухатися тією самою «прямою, впевненою ходою», що так вразила батька Ларюеля. При цьому нерідко траплялося, що вранці всю сім’ю можна було заскочити сплячими на підлозі в їдальні. Але ніхто від цього не почувався погано, а навіть якщо й почувався, міг навідатися до комори, переповненої барильцями з пивом, і націдити собі кухоль-другий. Здорові та дужі, хлопці їли зі звірячим апетитом. Вони поглинали в жахливих обсягах підсмажені баранячі шлунки й чорні кров’яні пудинги — суміш різних видів неїстівного м’яса з вівсянкою, розраховану, як побоювався Жак, хоча б частково й на нього (це ж «будинг», ти що, не знаєш?), поки Старий, якого часто називали в розмові «той Фермін», сидів сором’язливо, мов не у своїй тарілці, навіть не пригубивши зі свого кухля гіркого світлого пива і намагаючись підтримувати розмову з містером Таскерсоном.

На перший погляд було важко зрозуміти, як «той Фермін» уживався з такою не схожою на нього родиною. У нього з хлопцями не було нічого спільного — вони навіть ходили в різні школи. Проте нескладно було здогадатися, що родичі, які відіслали його туди, мали виключно добрі наміри. Джеффрі завжди «з головою занурявся у книжки», тож «дядько Авраам», що писав вірші в релігійному дусі, мав стати «саме тим, хто допоможе йому». Водночас вони, певно, так само мало знали про синів Таскерсона, як і сім’я Жака, і вважали: якщо ці чудові хлопці виграють усі спортивні та мовні призи у шкільних змаганнях, вони точно допоможуть бідолашному Джеффрі побороти сором’язливість і постійні спогади про батька та Індію. Серце Жака прихилилося до бідолашного Старого. Його мати померла в Кашмірі, коли він був ще малим, а минулого року його батько, який одружився знову, просто безслідно зник. Ніхто в Кашмірі чи будь-де ще не знав, що з ним сталося. Одного дня він піднявся в Гімалаї та не повернувся, залишивши Джеффрі у Шрінаґарі з мачухою і зведеним братом Г’ю, тоді ще зовсім немовлям. Потім, ніби цього було недостатньо, померла й мачуха, залишивши двох дітей самих в Індії.

Бідолашний Старий! Попри дивакуватість, його завжди зворушувало найменше добро, яке робилося для нього,— і навіть звертання «той Фермін». Ларюель відчував, що Джеффрі був по-своєму відданий Таскерсонам і готовий захищати їх ціною власного життя. Його безпорадність і водночас відданість могли обеззброїти будь-кого. Та зрештою, і самі юні Таскерсони теж старалися, хай навіть у своїй грубуватій англійській манері, не залишати його в біді і проявляти співчуття. Вони не були винні в тому, що він не міг випити сім пінт за чотирнадцять хвилин чи пройти п’ятнадцять миль, не падаючи від утоми. Частково завдяки їм Жак опинився тут, аби скласти Джеффрі компанію. І частково їм, напевно, таки вдалося змусити його подолати свою сором’язливість: від Таскерсонів Старий навчився (і згодом навчив Жака) англійського мистецтва «знімати дівчат».

Удвох вони, прогулюючись уздовж набережної, співали безглузду пісеньку П’єро, переважно з французьким акцентом, як у Жака:

Ми всі крокуєм хитко, хитко,
Говоримо так швидко-швидко,
На кожному з нас є краватка
Навколо — гарненькі дівчатка.
Співаємо веселу пісню
Аж поки не прийде світанок,
І нам від того так радісно
Бо скоро буде ранок.{15}

Після цього потрібно було гукнути «Привіт!» навздогін дівчині, яка обернулася, як тобі здавалося, із захопленням. Якщо ти не помилився, то після заходу сонця ти вів її на прогулянку до поля для гольфу, на якому, як казали Таскерсони, було «де насидітися», а саме — в головних бункерах{16} і рівчаках між піщаними дюнами. Зазвичай бункери були цілком засипані піском, але глибокі та захищені від вітру; найглибший називався «Преісподня». Ця підступна загроза, що її боялися всі гравці, знаходилася поблизу оселі Таскерсонів, посередині схилу восьмого фервею. Певною мірою бункер охороняв грін, щоправда, на значній відстані, адже розташовувався нижче за нього й дещо лівіше. Прірва зяяла в такому місці, що туди потрапляв третій удар обдарованого від природи гравця на кшталт Джеффрі чи п’ятнадцятий — невмілого, як Жак. Останній зі Старим часто вирішували, що «Преісподня» — чудове місце, куди можна відвести дівчину, хоча хай би куди ти її відвів, нічого серйозного там не відбувалося. Уся суть завдання полягала в тому, щоби «закадрити» невинне створіння. Із часом Старий, який був, м’яко кажучи, незайманим, і Жак, який прикидався не таким, узяли собі за звичку чіплятись до дівчат на набережній, приводити їх на поле, там розділятись і зустрічатися пізніше. Цим вони займались у Таскерсонів на диво стабільно.

Ларюель досі не знав, чому вони не порозумілися стосовно того, що трапилося в «Преісподній». Він точно не збирався підглядати за Джеффрі. Так вийшло, що йому стало нудно з дівчиною, і вони вдвох рухалися через восьмий фервей у напрямку Лісоу-Драйв, коли їх обох змусили насторожитися голоси, що доносилися з бункера. А далі під місячним світлом перед ними розгорнулася дивна сцена, від якої ні Жак, ні його супутниця не могли відвести очей. Ларюель поквапився би відійти, але обоє, не розуміючи цілком, що відбувається в «Преісподній», не могли стримати сміх. Цікаво, що Ларюель не пам’ятав, хто що казав,— лише вираз обличчя Джеффрі у сяйві місяця і те, як гротескно незграбно його партнерка звелася на ноги, після чого Жак із Джеффрі поводилися підкреслено незворушно. Уся четвірка рушила до таверни з дивною назвою «Ситуація змінилася». Це було, без сумніву, вперше, коли Консул зайшов у бар із власної ініціативи; він голосно замовив віскі «Джонні Вокер», офіціант за наказом власника закладу відмовився їх обслуговувати як неповнолітніх і видворив геть.

На жаль, їхня дружба не пережила цих двох сумних, хоча, безумовно, доленосних розчарувань. Тим часом батько Ларюеля відмовився від ідеї відправити його до англійської школи. Решта канікул спливла в самотності та дощах, що налетіли після рівнодення. Прощання в Ліверпулі було сумним і тоскним, як і подорож через Дувр додому, до Кале — самотня, мов життя торговця цибулею…

Ларюель випростався, раптово відчувши рух поблизу, і зійшов зі шляху вершника, який мчав уздовж краю мосту. Темрява впала, наче дім Ашерів{17}. Кінь раптом зупинився, кліпаючи очима від світла автомобільних фар — явища, рідкісного для цієї вулиці. Автомобіль наближався з боку центру міста, перекочуючись на вибоїнах, мов корабель на хвилях. Вершник був настільки п’яний, що буквально розпластався на коні, загубивши стремена, його ноги метлялися самі по собі; він ледве тримав поводи і хапався за луку сідла, щоб утримати рівновагу. Кінь звився дибки — дико й виклично, ніби водночас боявся і зневажав свого наїзника,— і кулею ринув назустріч машині. Вершник спершу, здавалося, почав падати назад, але дивом утримався, відхилився вбік, мов циркач-фокусник, вирівнявся в сідлі, зісковзнув з нього, знову завалився назад — і щоразу йому вдавалося не впасти завдяки поводам, а не сідлу. Він тримав їх в одній руці, так і не знайшовши ногами стремена, і люто лупив коня по боках своїм довгим вигнутим мачете, який вихопив із піхов. Тим часом фари освітили постаті цілої сім’ї: чоловік із жінкою в жалобному одязі та двоє чепурних дітей спускалися схилом. Жінка відтягнула дітей на край дороги, коли кінь промчав повз них, а чоловік завмер біля кювету. Автомобіль пригальмував, пригасив фари, щоби не засліпити вершника, наблизився до Ларюеля і переїхав через міст позаду нього. Це була потужна машина американського виробництва, що глибоко просідала, підстрибуючи на ямах, але її двигун працював ледве чутно; здалеку лунав тільки цокіт підков коня, який галопом нісся вгору по погано освітленій кальє Нікарагуа, повз будинок Консула, де світилося вікно, якого Ларюель не хотів бачити,— адже коли Адам покинув рай, світло в його оселі горіло ще довго, а входу йому туди більше не було,— повз школу й те місце, де він зустрів Івонн разом із Г’ю та Джеффрі; Ларюель уявляв, як вершник, не зупиняючись, пролетить біля його будинку, де купою лежать досі наполовину спаковані валізи, поверне за ріг на кальє Тьєрра дель Фуеґо і мчатиме далі містом із палаючими дикими очима, наче назустріч власній смерті. І цим видінням, раптово усвідомив він, цим маніакальним видовищем безглуздої, але не зовсім неконтрольованої гонитви, що майже вселяла захоплення, цим туманним образом теж був Консул.

Ларюель зійшов на пагорб і зупинився, втомлений, серед міста, поблизу головної площі, проте не став видиратися по кальє Нікарагуа. Щоб обійти свій дім, він зрізав шлях ліворуч за школою — розбитою стежкою, що вела колом до площі. Люди із цікавістю позирали на нього, поки він неквапно спускався бульваром Авеніда де ла Революсьйон зі своєю тенісною ракеткою. Ця вулиця простягалася досить далеко і вела назад, до американізованої траси та «Казино де ла Сельва». Ларюель усміхнувся: цією химерною орбітою він міг без кінця кружляти навколо свого будинку. Позаду вирував ярмарок, який він навіть не роздивився. Місто сяяло кольорами навіть увечері, сліпучо освітлене, але тільки місцями, наче це були вогні суден у гавані. Хиткі тіні танцювали на тротуарах. Поодинокі дерева в тіні здавалися вкритими вугільною сажею, їхні гілки хилилися під цією уявною вагою. Маленький автобус знову прогуркотів повз нього, тепер у зворотному напрямку, щосили гальмуючи на крутому схилі, без увімкнених задніх ліхтарів. Останній автобус до Томаліна. Ларюель пройшов повз вікна доктора Віхіля, де іспанською мовою повідомлялося: «Доктор Артуро Діас Віхіль, хірург-акушер, факультет військово-медичної вищої школи в Мехіко, спеціалізація: дитячі захворювання (психічні розлади)» — наскільки ввічливий і солідний вигляд мав цей напис у порівнянні з тими, що траплялися в туалетах! І далі: «Години консультацій: із 12 до 14 і з 16 до 19». «Трохи перебільшив»,— подумав Ларюель. Повз нього пробігли хлопчики-газетярі, котрі продавали «Quauhnahuac Nuevo» — газету, що підтримувала країни Осі й видавалася, як казали, тим огидним профашистським рухом «Unión Militar». «Французький літак-винищувач збив німецький. Робітники Австралії закликають до миру». «Бажаєте мати елегантний вигляд і вдягатися за останньою модою Європи та Америки?» — запитував плакат у вітрині магазину.

Ларюель простував схилом далі. Біля казарм чатували двоє вартових у французьких армійських шоломах та фіолетових уніформах, збляклих до сірого й перетягнутих зеленими портупеями. Ларюель перейшов вулицю. Наблизившись до кінотеатру, він відчув, що все не так, як має бути: у повітрі витало якесь дивне неприродне збудження, подібне до лихоманки. Чомусь відчутно похолодало. Кінотеатр був темний, наче цього вечора в ньому нічого не показували. З іншого боку будівлі велика група людей — не черга, а, вочевидь, глядачі, які вже встигли висипати з будівлі,— стояла на тротуарі під балюстрадою і прислухалася до гучномовця, закріпленого на фургоні, що пронизливо вивергав марш газети «Washington Post». Раптом прогуркотів грім і згасли вуличні ліхтарі. Отже, світло в кінотеатрі вимкнулося ще раніше. «Зараз хлине дощ»,— подумав Ларюель, але його бажання змокнути кудись поділося. Він засунув ракетку під полу піджака й побіг. Вулицю миттєво охопив вітер, здіймаючи старі газети й задуваючи гасові лампи біля дверей хлібних крамничок; небо над готелем навпроти кінотеатру люто прокреслила блискавка, супроводжувана ще одним ударом грому. Зусібіч стогнав вітер, і люди зі сміхом тікали, щоби сховатися. Ларюель чув, як грім струснув гори за його спиною. Він добіг до кінотеатру саме вчасно: почалася справжня злива. Ларюель стояв, засапавшись, під захистом навісу біля входу, що, однак, більше нагадував вхід до якогось темного східного базару чи ринку. Там уже скупчилися селяни з кошиками. Каса тимчасово залишалася порожньою і з прочиненими дверима, у які панічно намагалася встромитися якась курка. Усі присутні запалювали ліхтарики або сірники. Фургон із гучномовцем рушив й одразу зник за пеленою дощу. На афіші значилося: «Руки Орлака. О 18:00 та о 20:30. У головній ролі — Пітер Лорре».

Знову спалахнули вуличні ліхтарі, але театр залишився в темряві. Ларюель намацав сигарету. «Руки Орлака»… Якось блискавично ця афіша повернула його в минуле кінематографу і власні студентські часи — часи «Празького студента», Роберта Віне, Вернера Крауса і Карла Ґруне, часи кінокомпанії «UFA», коли переможена Німеччина завойовувала повагу культурного світу завдяки кінокартинам, що вона створювала. От тільки тоді Орлака грав Конрад Фейдт. Дивно, але саме цей фільм у своїй первісній версії був ненабагато кращим за поточний — хирлявий продукт Голлівуду, який він бачив декілька років тому в Мехіко чи, можливо (Ларюель роззирнувся), у цьому самому театрі. Це не було чимось неможливим. Але, наскільки він пам’ятав, навіть Пітеру Лорре не вдалося врятувати картину, і Ларюель не хотів переглядати її знову. Але ж яку заплутану, нескінченну історію вона розповідала, історію жорстокості та святості, і тепер цей плакат із зображенням убивці Орлака висів просто над ним! Митець з руками вбивці — це був таємний ключ до розуміння цілої епохи. Адже це сама Німеччина у жахливому образі з політичної карикатури нависала над ним. А може, це був, як незатишно підказувала Ларюелю жвава уява, він сам?

Перед ним несподівано опинився сеньйор Бустаменте, директор кінотеатру, прикриваючи долонею сірник для сигарети Ларюеля,— з такою ж блискавично швидкою, хаотично-незграбною люб’язністю, як доктор Віхіль і взагалі всі латино-американці. Його волосся, без жодних слідів дощу і наче повністю відлаковане, а також важкий аромат парфумів, який він поширював навколо себе, свідчили про щоденні візити до цирульні. Він був бездоганно вдягнений у чорний сюртук і штани у смужку і незмінно коректний, як і більшість мексиканців цього типу, незалежно від землетрусів і громових стріл. Він відкинув сірник тим жестом, що водночас мав означати і привітання, щоби не витрачати дарма рухів.

— Ходімо вип’ємо,— запропонував він.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Кларенс Малкольм Лаурі (1909–1957) — видатний англійський, або, точніше, англоканадський письменник, оскільки його найкращі творчі роки минули в провінції Британська Колумбія (Канада). Він навчався в Кембриджі, плавав матросом на торговельних судах до Китаю, подорожував Німеччиною й Америкою, жив у Парижі та НьюЙорку. У 1936 році оселився в Мексиці, а 1939 року перебрався до Канади, але часто виїжджав у НьюЙорк і Лондон.

За життя Лаурі опублікував лише малу частину написаного, багато було ним тільки задумано або ледь розпочато. Його головною книжкою мала би стати багатотомна епопея «Подорож без кін ця» (The Voyage That Never Ends), від якої збереглися лише повість «Лісова стежка до джерела», кілька новел і матеріали незаверше них романів, кращим із яких був «Пітьма, як у могилі, де лежить мій друг» (1968). Книжкою ж, яка стала не тільки пам’ятником автору, а й одним із найбільш щемких літературних шедеврів ХХ століття, був автобіографічний, як майже все написане Лаурі, роман або, за його власним визначенням у листі до видавця, «пророцтво, полі тичне попередження, криптограма, абсурдистський фільм» — «Під вулканом» (1947).

У 1984 році цей роман був екранізований режисером Джоном Г’юстоном. Ролі Консула й Івонн виконали Альберт Фінні та Жаклін Біссет.

Життя письменника, який обіцяв так багато, драматично урвало ся у віці сорока восьми років. Лаурі з юних років страждав на алкоголізм, кілька разів намагався лікуватися, але невдало. За деякими даними, його передчасна смерть від великої дози снодійного і ще більшої — алкоголю, була самогубством, хоча поліція і журналісти використовували інший термін — «смерть унаслідок нещасного випадку».

¹ Куернавака в сучасній Мексиці.— Тут і далі прим. пер. Повернутися

² Хай-алай — гра, у якій кинутий м’яч має відскочити від підлоги до стіни. Повернутися

³ Витверезитися (фр.). Повернутися

⁴ Справжній запійний п’яниця (ісп.). Повернутися

⁵ Не можна жити без кохання (ісп.). Повернутися

⁶ Бовдур (ісп.). Повернутися

⁷ Друже (ісп.). Повернутися

⁸ Здоров’я та багатства (ісп.). Повернутися

⁹ І часу, щоб їх витратити (ісп.).— Співрозмовники перекидаються рядками з популярної іспанської пісні. Повернутися

¹⁰ З вашого дозволу (ісп.). Повернутися

¹¹ Ходімо (фр., ісп.). Повернутися

¹² Добре (ісп.). Повернутися

¹³ До зустрічі (ісп.). Повернутися

¹⁴ Грім небесний (фр.). Повернутися

¹⁵ Оригінал — англійська пісня «The Wibbly Wobbly Walk». (Тут і далі віршовані фрагменти в перекладі А. Кулінської.) Повернутися

¹⁶ Пастки на полі для гольфу, що ускладнюють гру. Бункер, фервей, грін — ігрові терміни. Повернутися

¹⁷ Мається на увазі новела Едґара Аллана По «Падіння дому Ашерів». Повернутися

¹⁸ Чоловіче (ісп.). Повернутися

¹⁹ Будь ласка (ісп.). Повернутися

²⁰ І газовану воду (ісп.). Повернутися

²¹ Хвилиночку, сеньйоре (ісп.). Повернутися

²² Що ж, дуже дякую, сеньйоре (ісп.). Повернутися

²³ Нема за що (ісп.). Повернутися

²⁴ Тому (ісп.). Повернутися

²⁵ Покидьку (ісп.). Повернутися

²⁶ Невтішний (ісп.). Повернутися

²⁷ Дуже п’яний (ісп.). Повернутися

²⁸ Притулку! (ісп.). Повернутися

²⁹ Тут: співчутливим (ісп.). Повернутися

³⁰ Благородна людина (ісп.). Повернутися

³¹ Хто знає? (ісп.). Повернутися

³² Герой роману Джозефа Конрада. Повернутися

³³ Міцний мексиканський напій зі збродженого соку агави. Повернутися

³⁴ Рядки з п’єси Крістофера Марлоу «Трагічна історія доктора Фауста». Повернутися

³⁵ Із п’єси Томаса Деккера «Свято чоботаря». Повернутися

³⁶ Трав’яний чай, у який додають спирт-сирець. Повернутися

³⁷ За вченням Кабали, це дві із середніх сфірот, що утворюють духовну сферу Космічного дерева. Повернутися

³⁸ Демонічна сутність, згідно з Кабалою. Повернутися

³⁹ Персонаж з «Аліси в Задзеркаллі» Льюїса Керрола. Назва є алюзією на збірку Шервуда Андерсона «Тріумф яйця». Повернутися

⁴⁰ Інверсія назви абсурдистської поеми Едварда Ліра «Донг з ліхтарем на носі». Слово «dong» в англійській мові часто має непристойне значення. Повернутися

⁴¹ Рядок з поеми Джона Клера «Літні óбрази». Повернутися

⁴² Так називав себе Дон Кіхот з однойменного твору Мігеля де Сервантеса. Повернутися

⁴³ Мається на увазі «Allerseelen» (нім.) — «День усіх душ». Повернутися

⁴⁴ Що за чоловік! (Ісп.) Повернутися

⁴⁵ Це абсолютно необхідно (ісп.). Повернутися

⁴⁶ Поєднання кофеїну з аспірином, що нібито допомагає від похмілля. Повернутися

⁴⁷ Гра слів: англійською це слово має значення «крила» і «на жаль». Повернутися

⁴⁸ Мексиканська срібна монета в 50 сентаво. Повернутися

⁴⁹ Доброго вечора, сеньйоре (ісп.). Повернутися

⁵⁰ Чіна поблана, або китайська поблана,— традиційне вбрання мексиканських жінок. Повернутися

⁵¹ Прощання (ісп.). Повернутися

⁵² Нікстамалізація — процес обробки кукурудзяного борошна шляхом виварювання в лужній воді. Повернутися

⁵³ Гра слів: lechería (ісп.) — молочна крамниця, lechery (англ.) — розпуста. Повернутися

⁵⁴ Бакалійна крамниця (ісп.). Повернутися

⁵⁵ Вираз «Тo send one to cuckolds’s haven» означає «вступити в ряди зраджених чоловіків», відповідно й вигадана назва Куколдзхейвен звучить символічно: «загін обманутих». Повернутися

⁵⁶ А. Свінберн (1837–1909) — англійський поет, що страждав на алкоголізм і психічні розлади. Т. Воттс — його друг й опікун. Повернутися

⁵⁷ Уривки з вірша «Романс» англійського поета Волтера Тернера. Повернутися

⁵⁸ Пес (ісп.), також використовується як незлостива лайка. Повернутися

⁵⁹ А де інший сеньор? (Ісп.) Повернутися

⁶⁰ А чому б і ні, там є гаряча вода. (Ісп.) Повернутися

⁶¹ Настоянка горішків стрихнінового дерева (чилібухи), що має тонізувальні властивості і стимулює обмін речовин. Повернутися

⁶² Смородиновий лікер. Повернутися

⁶³ Козел (ісп.). Повернутися

⁶⁴ Рекламний слоган виробника віскі «Johnnie Walker». Повернутися

⁶⁵ Рядок із вірша Ґете «Мандрівний дзвін». Повернутися

⁶⁶ Персонаж п’єси В. Шекспіра «Міра за міру». Повернутися

⁶⁷ Ambiguus (лат.) — сумнівний, непевний. Повернутися

⁶⁸ Коледж Гонвілл-енд-Кіз, як і Трініті-коледж, належить до Кембриджського університету. Повернутися

⁶⁹ Форма вітання між чоловіками-індіанцями з племені лакота. Повернутися

⁷⁰ Рік у мая налічував 365 днів, поділених на 19 місяців: 18 із них налічували по 20 днів, і тільки ваєб мав 5 днів. Саме він вважався найнещасливішим. Повернутися

⁷¹ Універсальний розчинник в алхімії. Повернутися

⁷² За Біблією — «шлях скорботи», яким Ісуса Христа вели до місця розп’яття. Також вулиця в Мехіко. Повернутися

⁷³ Єсод (Основа) у Кабалі — корінь всього сущого, у якому поєднуються чоловічий та жіночий принципи. Повернутися

⁷⁴ Маються на увазі події Громадянської війни в Іспанії. У червні—листопаді 1938 року відбулася битва на Ебро, у якій війська республіканців зазнали нищівної поразки від націоналістів. Повернутися

⁷⁵ Генерал Каліксто Гарсія (1839–1898) — ватажок кубинських повстанців за часів Іспано-Американської війни (1898), допомагав американським військам висадитися на Кубі. Повернутися

⁷⁶ Ласаро Карденас — президент Мексики в 1934–1940 роках. Через націоналізацію Карденасом нафтовидобувних компаній у 1938 році спалахнув конфлікт між Мексикою та Британією. Повернутися

⁷⁷ Дуже складно (ісп.). Повернутися

⁷⁸ Угода 1938 року про передачу Судетської області Чехословаччини Третьому рейху. Г’ю вбачає в ній подібну загрозу і для Мексики. Повернутися

⁷⁹ Восьме коло пекла в «Божественній комедії» Данте Аліг’єрі (призначене для алхіміків, спокусників, фальшивомонетників та лицемірів, із якими Г’ю ототожнює журналістів). Повернутися

⁸⁰ Іспанський конкістадор, що захопив це ацтекське місто з допомогою ворожого ацтекам племені. Повернутися

⁸¹ Мається на увазі Вільям Прескотт, американський історик, автор фундаментальних досліджень з історії завоювання Мексики іспанцями. Повернутися

⁸² Американський комік, учасник комедійної трупи «Брати Маркс». Повернутися

⁸³ 18 березня 1937 року іспанські республіканські війська розгромили італійський експедиційний корпус і захопили місто Бріуега. Повернутися

⁸⁴ Заради чого? (Ісп.) Повернутися

⁸⁵ Красно дякую (ісп.). Повернутися

⁸⁶ Стародавня назва Атлантичного океану. Повернутися

⁸⁷ Абсолютно правильно (ісп.). Повернутися

⁸⁸ Красуня (ісп.). Повернутися

⁸⁹ О, яка гарна (ісп.). Повернутися

⁹⁰ Сапотеки — корінне індіанське населення Оахаки. Повернутися

⁹¹ «Слава Христу-цареві!» Повернутися

⁹² Глибока долина, що стала своєрідною природною в’язницею для поневолених індіанців. Повернутися

⁹³ «Найкраще пульке. Зі склепу» (ісп.). Пульке — слабкий алкогольний напій, виготовлений із соку агави. Повернутися

⁹⁴ Добридень, мала (ісп.). Повернутися

⁹⁵ Скільки? (Ісп.) Повернутися

⁹⁶ П’ятдесят сентаво (ісп.). Повернутися

⁹⁷ Мексиканський автобус. Повернутися

⁹⁸ «Панч» (англ. «Punch») — британський щотижневий гумористичний журнал. Повернутися

⁹⁹ Пікти — найдавніший із відомих народів, що в минулому населяли Шотландію. Повернутися

¹⁰⁰ Стародавня індійська назва гірської системи Гімалаї. Повернутися

¹⁰¹ Архіпелаг у Греції, одним з островів якого є Парос (звідси «Паріан» — «паросський»). Повернутися

¹⁰² Рядки із сатиричної поеми Джона Марстона (1576–1634) «До вічного забуття». Повернутися

¹⁰³ Французький художник-примітивіст, відомий сюжетами із зображенням джунглів. Повернутися

¹⁰⁴ Президент Мексики Ласаро Карденас був відомий упровадженням аграрної реформи, подібної до розкуркулення. Повернутися

¹⁰⁵ Поетична вільність (лат.). Повернутися

¹⁰⁶ Я поправляю (фр.) — шаховий термін, яким гравець дає знати супернику, що торкається фігури не для того, щоби зробити хід. Повернутися

¹⁰⁷ Спотворені Консулом пестливі імена не випадкові й натякають на зраду Г’ю: давньогрецький бог родючості Пріап уособлює хтивість, цар Едіп — сліпоту, обман і злу долю; Хікотенкатль, правитель тласкаланців, що були союзниками іспанських завойовників у боротьбі з ацтеками,— невірність. Повернутися

¹⁰⁸ Посилання на есе Томаса де Квінсі «Про стукіт у ворота в “Макбеті”», один із важливих критичних творів в англійській літературі. Повернутися

¹⁰⁹ Ідеться про рівчак, у який викинули мертвого кота Едіпа; катарти — рід птахів-падлоїдів. Повернутися

¹¹⁰ Ацтекська богиня жіночої енергії, краси та материнства, у пізніших уявленнях — покровителька повій. Повернутися

¹¹¹ «Будь ласка, склянку настоянки хініну або, якщо її немає, склянку блювотного» (ісп.). Повернутися

¹¹² Рядок із тридцять першого сонету В. Шекспіра. Повернутися

¹¹³ Звісно, друже (ісп.). Повернутися

¹¹⁴ Природно (ісп.). Повернутися

¹¹⁵ Саме так (ісп.). Повернутися

¹¹⁶ Трохи виходить із ладу (ісп.), зрозуміло (фр.). Повернутися

¹¹⁷ «Обчислено, зважено та розділено» (арам.) — слова зі Старого Заповіту, зміст яких зміг розтлумачити лише пророк Даниїл. Ця фраза є закликом роздивитися довкола та замислитись. Повернутися

¹¹⁸ Це справжнє пекло (ісп.). Повернутися

¹¹⁹ Саме о дванадцятій настав кінець Фауста. Повернутися

¹²⁰ Рядки з поеми Персі Шеллі «Аластор, або Дух самотності». Повернутися

¹²¹ Спотворений перший рядок «Божественної комедії» Данте Аліг’єрі.— Пер. Є. Дроб’язка. Повернутися

¹²² Джузеппе «Джо» Венуті (1903–1978) — італо-американський джазовий музикант, один із найперших джазових скрипалів. Протягом багатьої років співпрацював із гітаристом Едді Лангом (1902–1933), другом дитинства. Повернутися

¹²³ Тін Пен Еллі (вулиця Бляшаних Каструль) — назва групи видавництв і музичних агенцій, розташованих у Нью-Йорку на 28-й вулиці. Ця назва існує з початку ХХ століття і досі залишається синонімом американської поп-індустрії. Повернутися

¹²⁴ «Яке безглузде життя моряка» (англ.). Повернутися

¹²⁵ Велике Гірке озеро — солоне озеро, що лежить на трасі Суецького каналу. Повернутися

¹²⁶ Далі, далі (лат.). Повернутися

¹²⁷ Натяк на древню традицію в етнічному мексиканському суспільстві, коли охочих обирали у владні органи на декілька років і після завершення цього терміну обезголовлювали. Повернутися

¹²⁸ Виступ на горі Сноудон, найвищій горі Вельсу і всієї Великої Британії за межами Шотландського високогір’я (1085 м). Повернутися

¹²⁹ Англійський пароплав, замаскований мисливець за німецькими підводними човнами (нім.). Повернутися

¹³⁰ Скорпіон? (Ісп.) Повернутися

¹³¹ Розміщення рекламних оголошень заборонене (ісп.). Повернутися

¹³² Він збирається приїхати (фр.), замість «поїхати». Повернутися

¹³³ Французький варіант імені Г’юґо. Повернутися

¹³⁴ Поштар (ісп.). Повернутися

¹³⁵ За твердженням античного історика Діона Кассія, римський імператор Каліґула обіцяв призначити свого коня Інцитата консулом, хоча ця обіцянка так і залишилася невиконаною. Повернутися

¹³⁶ Бельведер (від іт. belvedere — «прекрасний вид») — баштоподібна частина будинку із широкими заскленими або відкритими прорізами, звідки відкриваються мальовничі краєвиди. Повернутися

¹³⁷ Перше слово іспанською означає людей сп’янілих або схожих на п’яних, друге — закоренілих п’яниць. Повернутися

¹³⁸ «Кубла-хан, або Видіння уві сні» — незавершена поема Семюела Кольріджа, опублікована 1816 року. Кольрідж у передмові стверджував, що ця поема прийшла до нього уві сні після прийому опію і читання записок Марко Поло про життя при дворі монгольського хана Хубілая. Повернутися

¹³⁹ «Ігл» у гольфі — результат, на два удари кращий за «пар» — норму ударів для проходження від однієї лунки до іншої. Повернутися

¹⁴⁰ Прірва англійською gulf, що співзвучно із golf. Повернутися

¹⁴¹ На звичайному полі для гольфа 18 лунок. Лише одне поле у світі має 19 лунок — це поле в гольф-клубі «Legend Golf & Safari Resort» у Південній Африці. Повернутися

¹⁴² Camarones — креветки, cabrones — козли (ісп.). В інших контекстах cabrones — рогоносці. Повернутися

¹⁴³ Кліпот — за вченням кабали, демонічні світи, що з’явилися після гріхопадіння Адама. Повернутися

¹⁴⁴ Щасливий день (лат.). Повернутися

¹⁴⁵ Девіз британської монархії із часів короля Генриха V (1413–1422) — «Бог і моє право» (фр.). Повернутися

¹⁴⁶ Спотворений другий рядок «Божественної комедії». Повернутися

¹⁴⁷ За рахунок закладу. (Ісп.) Повернутися

¹⁴⁸ Зникни, заради Бога (ісп.). Повернутися

¹⁴⁹ Малий, дрібнота (ісп.). Повернутися

¹⁵⁰ «Смерть Папи неминуча!» (Ісп.) Повернутися

¹⁵¹ Куди йдеш? (Лат.) У переносному значенні ця біблійна фраза є пропозицією задуматися, чи правильний шлях обрала людина у житті. Повернутися

¹⁵² «Любов закоханих» (ісп.). Повернутися

¹⁵³ Заради свого ж здоров’я не плюйтеся у цьому транспортному засобі (ісп.). Повернутися

¹⁵⁴ За сприяння Червоного Хреста (ісп.). Повернутися

¹⁵⁵ «Об’їзд. Тривають дорожні роботи» (ісп.). Повернутися

¹⁵⁶ Чорт забирай! Де взяти лікаря? (Ісп.) Повернутися

¹⁵⁷ Багато грошей (ісп.). Повернутися

¹⁵⁸ Шляхетна людина (ісп.). Повернутися

¹⁵⁹ Товаришу, друже (ісп.). Повернутися

¹⁶⁰ Миролюбний бик, герой повісті для дітей американського письменника Манро Ліфа «Історія Фердинанда» (1936). Повернутися

¹⁶¹ Зовсім трохи (ісп.). Повернутися

¹⁶² Круїзне судно, що здійснювало туристичні екскурсії до Ніагарських водоспадів з американської території. Повернутися

¹⁶³ Священний водоспад (ісп.). Повернутися

¹⁶⁴ Дуже сильно (ісп.). Повернутися

¹⁶⁵ Тварюка (ісп.). Повернутися

¹⁶⁶ «Райська долина», місто в Чилі. Повернутися

¹⁶⁷ Сумні ночі (ісп.). Повернутися

¹⁶⁸ Епізод популярного біблійного сюжету про явлення Христа двом учням на третій день після розп’яття, описаний в Євангелії від Луки (24: 13-32). Повернутися

¹⁶⁹ Дуже смачні (ісп.). Повернутися

¹⁷⁰ Гострий соус із чорного гіркого шоколаду зі спеціями. Повернутися

¹⁷¹ Прошу вибачити (ісп.). Повернутися

¹⁷² «Вони не пройдуть» (ісп.) — гасло іспанських республіканців за часів Громадянської війни. Повернутися

¹⁷³ Меф’ю Арнолд (1822–1888) — англійський поет, есеїст і культуролог. Його головним твором є серія критичних есе «Культура й анархія» (1867–1869), у якій висловлено песимістичний погляд на хаотичну епоху промислової революції. Арнолд звеличує поезію, яка для сучасної людини замінює релігію: саме до неї звертаються в пошуках сенсу життя, шукають моральної підтримки і розради. Повернутися

¹⁷⁴ Скільки потягів на день вирушає на Веракрус? (Ісп.) Повернутися

¹⁷⁵ Існує повір’я, що коли троє друзів підпалюють цигарки від одного сірника, останній помре швидше за двох інших (ісп.). Повернутися

¹⁷⁶ Бганґ — психотропний засіб, що отримується з чоловічих й опилених жіночих рослин коноплі. Поширений по всьому півострову Індостан. Повернутися

¹⁷⁷ Таксила — столиця стародавнього індійського народу гандхарів. Розташовувалася у Пенджабі на схід від річки Інд. Повернутися

¹⁷⁸ Левірат (від лат. levir — дівер, брат чоловіка) — шлюбний звичай, властивий багатьом народам на стадії патріархально-родового ладу, за яким удова була зобов’язана або мала право вдруге взяти шлюб тільки з найближчими родичами померлого чоловіка. Повернутися

¹⁷⁹ Непряма мова (лат.). Повернутися

¹⁸⁰ Трискеліон, або трискель,— давній символічний знак у вигляді трьох ніг, що біжать, але виходять з однієї точки. Консул грає словами, користаючись співзвуччям слів «трискеле» та «укулеле». Повернутися

¹⁸¹ До водоспаду (ісп.). Повернутися

¹⁸² Мається на увазі вірш Волтера Тернера «Романс». Повернутися

¹⁸³ Не розчісуйте укуси комах! (Ісп.) Повернутися

¹⁸⁴ Що? (Фр.) Повернутися

¹⁸⁵ Чому б ні (ісп.). Повернутися

¹⁸⁶ Вісім песо п’ятдесят [сентаво] (ісп.). Повернутися

¹⁸⁷ Лейтенант британської армії в Індії, чиї насильницькі дії спричинили повстання, очолене Магатмою Ґанді. Повернутися

¹⁸⁸ Національна лотерея, кошти від якої використовуються на потреби громад (ісп.). Повернутися

¹⁸⁹ Рахунок (нім.). Повернутися

¹⁹⁰ Ходімо (ісп.). Повернутися

¹⁹¹ Із майстерень та арсеналів виходьте на бій! Уперед, рушайте! (ісп.) — уривок пісні часів Громадянської війни в Іспанії. Повернутися

¹⁹² Уперед, молодь, нумо атакуймо! Створімо новий світ без імперіалізму! (Ісп.) Повернутися

¹⁹³ Син диявола (ісп.). Повернутися

¹⁹⁴ Ясна річ; моя люлька не англійська. Повернутися

¹⁹⁵ Це ваше? (Ісп.) Повернутися

¹⁹⁶ Нема за що (ісп.). Повернутися

¹⁹⁷ Хочеш Марію? (Ісп.) Повернутися

¹⁹⁸ Іхор (у давньогрецькій міфології) — прозора кров богів. Повернутися

¹⁹⁹ Що ти тут робиш? (Ісп.) Повернутися

²⁰⁰ Так (фр.). Вона чудова (ісп.). Саме так (нім.). Правильно (ісп.). Повернутися

²⁰¹ Як звешся? (Ісп.) Повернутися

²⁰² Як справи? (Ісп.) Повернутися

²⁰³ Американське прізвисько британських моряків. Повернутися

²⁰⁴ Чи хочете ви спасіння Мексики? Чи хочете, щоби Христос був нашим царем? (Ісп.) Повернутися

²⁰⁵ Мені подобається, подобається, подобається (ісп.). Повернутися

²⁰⁶ Ще один хабанеро (ісп.). Повернутися

²⁰⁷ Більшовики (нім.). Повернутися

²⁰⁸ Вечеря (ісп.). Повернутися

²⁰⁹ Де ваші голуби? (Ісп.) Повернутися

²¹⁰ Попався, козел (ісп.). Повернутися

²¹¹ Блядь! (Ісп.) Повернутися

²¹² Поліціянт замість англійського «spy» — шпигун, лазутчик, постійно вимовляє «spider» — павук. Повернутися