Серія «Детективна аґенція ВО»

Олексій Волков

День
відбуття

ÒÅÐÍÎÏІËÜ

ÁÎÃÄÀÍ

УДК 82-31

ББК 84-44

B 67

Серію «Детективна аґенція ВО»
засновано 2016 року

Волков О.

B 67 День відбуття : роман / О. Волков. — Тернопіль : Навчальна книга — Богдан, 2018. — 328 с. — (Серія «Детективна аґенція ВО»).

ISBN 978-966-10-4540-7 (серія)

ІSBN 978-966-10-5443-0

Сергій, студент політеха, поєднує у собі два неординарних захоплення. Це боротьба самбо та дослідження карстових печер. Саме завдяки ним юнак потрапляє у халепу, з якої вийти неушкодженим, здається, неможливо. Тим паче, коли доля у такий момент несподівано дарує жінку, заради котрої готовий на все, а в підземному царстві на рубежі двох тисячоліть починають відбуватися речі, які нормальній людині навіть важко уявити…

У звичному для себе стилі відомий письменник-детективіст Олексій Волков від початку до кінця роману витримує неабияку напругу сюжету, а розв’язку важко передбачити до останніх сторінок.

УДК 82-31

ББК 84-44

Îõîðîíÿºòüñÿ çàêîíîì ïðî àâòîðñüêå ïðàâî.
Æîäíà ÷àñòèíà цього âèäàííÿ íå ìîæå áóòè âіäòâîðåíà
â áóäü-ÿêîìó âèãëÿäі áåç äîçâîëó àâòîðà ÷è âèäàâöÿ.

ISBN 978-966-10-4540-7 (серія)

ІSBN 978-966-10-5443-0

© Волков О.М., 2018

© Навчальна книга – Богдан, 2018

І

Їх було троє проти нього одного. Розташувавшись півколом, вони пружинили на ледь зігнутих ногах, готові будь-якої миті кинутись уперед, на супротивника, або відскочити. Їхні рухи нагадували котячі — м’які та обережні й разом з тим стрімкі та сильні. Вони намагалися підкрастися ззаду, але той не пускав, відступаючи і пильно стежачи за кожним із них.

Нападники зовсім не виглядали дрібнотою: середні на зріст, міцні та жилисті, зі широкими спинами, а однакові короткі стрижки робили їх схожими між собою. Та навіть поруч з такими хлопцями одинак виглядав справжнім гігантом. Вищий на голову, майже вдвічі ширший у плечах, він, здавалося, мав розжбурляти їх за лічені секунди. Його напруженою постаттю та чіткими рухами мимоволі можна було замилуватися.

Ще крок — і позаду стіна. Найнебезпечніший із супротивників, який стояв з ним віч-у-віч, зробив кілька обманних рухів, аби вивести здорованя з рівноваги, але марно. Той блискавкою метнувся вперед і з розвороту вдарив ногою середнього. Удар виявився настільки несподіваним для нападника, що той одразу перекинувся навзнаки. Другий, відчуваючи, що наступний удар дістанеться йому, встиг відскочити, а третій таки вхопив кремезня за куртку. Вони зчепились, і за мить менший уже летів сторчголов. Але той, який устиг відскочити, стрімко кинувся йому в ноги, а інший, котрий першим прийняв удар, уже сидів на спині велетня, обхопивши його за шию. Скинути його не вдалось, і вони завалились усі разом, а за якусь мить і третій опинився зверху. Це відчайдушне борсання точилось якусь хвилину, доки здорованя не скрутили так, що він не міг і ворухнутись: один заламав його ноги, другий заволодів рукою та шиєю, третій намертво сів на другу руку. Жодного шансу вирватися не залишилося.

— Ну, все, харош... — прохрипів здоровань. — Ну! С... синки… Наступного разу я вас п... поламаю...

Напевно, йому добряче притиснули або вдарили губу, і він пробував її пальцем, чи нема крові, напівзлостиво-напівжартівливо зиркаючи на своїх недавніх супротивників.

Тренування давно закінчилось, і більшість хлопців порозходилося. Ті, які залишилися, займалися «вільною творчістю»: качались або спостерігали за щойно закінченим поєдинком. Той, у червоній куртці, котрий першим прийняв удар, потирав рукою ребра й відсапувався. Куртка на спині потемніла від поту.

— Що, Сергію, дісталося? — запитав хтось із хлопців, проходячи поруч.

— Йому більше перепало, — заперечив «червоний», хитро зиркнувши на тренера. — Правда ж, Євгене?

— Ти мені п-поговори, — буркнув той, — с... синки... Призвичаїлися гуртом батька бити... П... поламаю...

Євген уже розв’язав пояс білої куртки, і його довгі кінці волочилися килимом, торкаючись синіх з лампасами трусів та довгих м’язистих ніг.

— А чого чекати? — Сергій рвучко скочив на килимі й зав’язав пояс на куртці. — Га? Сам на сам.

Вийшовши на центр килима, зробив кілька рухів, запрошуючи тренера. Той, щойно всівшись, неохоче підвівся, але несподівано розізлився і майже побіг до нього:

— Ну все, ти захотів...

— А як: творчо чи не дуже?

— Жодної творчості, спортивне самбо, — і Євген кинувся на нього.

Вони закрутилися по килимі. Попри дефіцит маси та досвіду, Сергій був прудкішим. Певний час йому вдавалося триматися. Він уникнув кількох підсічок і якогось моменту мало не кинув Євгена через стегно. Але тягатися з ним довго не міг. За дві хвилини вони завалилися на килим, причому Євген опинився зверху. Сергієві вдалося відстояти руку, та Євген миттєво заволодів ногою. Больовий прийом став неминучим. Вільною рукою Сергій застукав по килимі, рятуючись од неминучого болю.

— Ж... живи, с... синок, — весело видихнув частинками Євген, як завжди, ледь-ледь затинаючись. — Ну, є ще б... бажаючі сам на сам? Н... нема? Отож...

І він скинув куртку, оголивши могутній торс. Хлопці в залі, заздрісно зиркаючи на нього, роздягалися й запихали в сумки мокрі куртки, які не завадило б перед цим викрутити. Дехто сидів на килимі, розслабляючись, заплющивши очі, й тільки Сергій, упершись кулаками в килим, ще віджимався від нього.

Чоловік середніх літ зі сивиною в зачесаному назад волоссі підвівся зі стільчика на балконі. Він бачив усе, що відбувалося внизу, на килимі. Більше того — уважно спостерігав за спортсменами упродовж усього тренування і навіть після його закінчення. Нарешті йому набридло. Тож коли Сергій закінчив віджиматись і перекинувся на спину, темно-сірого піджака, до якого вже звик, не побачив.

— Що за мужик? — запитав невідомо кого Андрій, хлопець у білій куртці, котрий сидів поруч. — Крутиться тут уже третє чи четверте тренування.

— Наставник збірної, — пожартував Сергій, — приїхав тебе під знамена запрошувати.

Нарешті зал спорожнів. Євген, зачинивши двері, попростував з кількома хлопцями через парк, а Сергій побрів до тролейбусної зупинки. Сьогодні він утомився і потягнув стопу. Наслідки торішньої травми давалися взнаки.

— Сергію! — озвався до нього чоловік, виходячи із припаркованого біля тротуару авто. — Перепрошую, Сергієм вас звати, я не помилився? Маю до вас справу…

Довге пальто, простоволосий. Зі знайомої зачіски та сивуватого волосся Сергій одразу впізнав того, з балкона. Чоловіка, який сидів там уже четверте тренування, одного разу навіть у товаристві директора спортшколи.

— Чого вам? — не надто привітно запитав Сергій.

— Та є невеличка розмова. Може, сядемо в машину? Там і поговоримо. До речі, підкину вас, куди скажете.

— Та я, власне, звик їздити тролейбусами... — завагався Сергій.

Але той виявив наполегливість і без слів відчинив дверцята машини. Сергій, знизавши плечима, сів у авто.

— Борис Олександрович, — відрекомендувався співрозмовник, подаючи руку.

— Сергій.

— Знаю, знаю, — завів мотор. — Дивлюся за тренуваннями, чую, що ви говорите, вже зрозумів. То куди їдемо? До речі, на тренуваннях я був присутній з дозволу директора спортшколи, він мій добрий знайомий.

— Бульвар Космонавтів, студмістечко, — сказав Сергій.

Машина рушила з місця. Прискорювати події Сергій не збирався. Мовчав. Обіцяну розмову почав Борис Олександрович.

— Ну що ж, — сказав, — до діла. Хочу запропонувати вам роботу, думаю, за фахом і з непоганою платнею. Як ви на це дивитеся?

Пропозиція виявилася несподіваною.

— Це ж за яким фахом? — уточнив Сергій.

— Ну... — Борис усміхнувся, — маю на увазі те, чим ви тут займаєтеся, — до свистка і, головне, після. До речі, що ви називаєте «творчістю»? Начебто не карате... Я взагалі-то не дуже розуміюся. Дилетант...

— Бойове самбо. Те, що культивували донедавна у військах спеціального призначення. Вивчаємо для загального розвитку. А ви що, пропонуєте мені зайнятися рекетом? Тепер це знову модно?

— Я схожий на мафіозі? — новий знайомий розсміявся. — Не жартуйте, Сергію. Нічого протизаконного, якщо не брати до уваги, що ви не будете ділитися прибутками з державою. Не такий великий гріх, ну, та вона про це й не знатиме. Робота приватного тренера, скажімо так, з бойових мистецтв. Так це тепер зветься?

— Який з мене тренер? — стенув плечима Сергій. — Я сам, бачили, тренуюся. Моя кваліфікація не така висока, щоб я міг вчити ще когось.

— Чому ж? Виглядаєте ви досить переконливо. До того ж мені казали, що ви — кандидат у майстри спорту.

— Ну то й що? Я займаюся спортивним самбо, виступаю за університет. Тому мене досі й не вигнали звідти. Те, що ми робимо після тренування, — просто захоплення, так, для розваги. Не можу я когось цьому навчити. Знайшли сенсея... З мене сміятимуться, та й із вас також. Краще Євгенові запропонуйте. Він не дуже завантажений, гадаю, погодиться.

— Не підходить мені ваш Євген, — категорично заявив співрозмовник, повертаючи кермо. — Він — примітивна людина, та й завеликий. Мені підходите ви. Скажіть чесно, ви що, не зможете дати відсіч на вулиці?

— Гадаю, що зможу, — подумавши, відповів Сергій.

— Ну от, — зрадів той. — То навчіть і ближнього!

— І кого ж, ви хочете, щоб я навчив?

— Мою... скажімо так, дружину.

Після цієї заявочки Сергію стало навіть весело.

— Вашу дружину? А... як ви це собі уявляєте? Вважаєте, що жінку ваших років можна навчити тому, що бачили у залі?

— Можна, — впевнено хитнув головою співбесідник. — Тому що, по-перше, вона дуже молода, дуже... І не дивіться так на мене, це некоректно. По-друге, вона у прекрасній фізичній формі й деяку підготовку вже має. А по-третє, вона дуже такого хоче. Це, як би вам пояснити... Свого роду бзик. Заскок. Її ідея-фікс, але що поробиш? Бажання коханих жінок треба виконувати, інакше вони нас розлюблять. П’ять доларів за тренування. Гадаю, непогана платня. То як?

— А чому вона не займається в якійсь спортивній секції? — запитав Сергій.

— Бо я можу дозволити собі найняти індивідуального тренера.

— Ну, а чому саме я? У мене нема тренерського досвіду. Зрозумійте, я не можу гарантувати, що когось навчу чогось путнього.

— Бо, на мою думку, ви — кращий з тих, які тут тренуються, до того ж із усього видно, що скромна, спокійна та порядна людина.

Сергій зняв трикотажну спортивну шапочку і пошкріб потилицю.

— А ви не могли б розповісти конкретніше, що маю робити?

— Займатися з нею не менш як тричі на тиждень. Програма — на ваш вибір і, так би мовити, смак. Усе, що ви вважаєте за потрібне для самозахисту на всі випадки життя плюс загальна фізична підготовка. Ось коротка суть. І не вагайтеся. Вам же не треба буде зробити з неї чемпіонку світу! Тільки навчити чомусь корисному. А це ви, безперечно, зумієте. То як?

Сергій не знав, що й відповісти. Бути іграшкою для вгодованої дівахи, яка не знає, куди подітись із нудьги… Але гроші... Розв’язання купи фінансових проблем. Урешті-решт, відмовитися ніколи не пізно.

— Отож, тричі на тиждень, — повторив Сергій, подумки прикидаючи суму заробітку, що зараз падав йому заледве не з неба.

— Я казав: не менше трьох. Хочете — можете щодня займатися. П’ять доларів за тренування. Будете займатися частіше — отримаєте більше.

— А дама потягне — щодня? — засумнівався Сергій.

— Потягне, не хвилюйтеся за неї.

Господар авто був високої думки про здібності своєї дружини.

— То як? Що вирішили?

— Можна спробувати, — зважився Сергій. — Коли починати?

— Хоч завтра, — новий знайомий вийняв із внутрішньої кишені пальта картку і простягнув хлопцеві: — Ось візитка. Там адреса і телефони. Зал — у нашому помешканні. Мою подругу звати Юлія. І ще одне… — він зробив паузу. — Не афішуйте ніде нашої домовленості, хоча, власне, особливої таємниці тут нема. По-друге, не намагайтеся встановити зі своєю ученицею якихось інших стосунків, окрім робочих! Ви розумієте, про що я? Позбудетеся щонайменше заробітку…

Машина загальмувала біля бульвару Космонавтів. Не знаючи, що йому зараз доцільніше — радіти чи дивуватися, Сергій потиснув руку новому знайомому, вийшов з машини і розчинився у темряві студентського містечка.

ІІ

Автобус повернув із широкої вулиці й зупинився. Більшість пасажирів вийшла, і двері зачинилися. Тепер за вікном пропливали тільки одноповерхові будинки. Це була стара околиця міста. На інших околицях — новобудови. Високі глухі огорожі, однакові ворота, пофарбовані, як правило, на синє або зелене, пообіч шибок — віконниці, що їх на ніч замикали колодками. На деяких воротах — напис: «Обережно, у дворі злий собака». Хоча це, звісно, не означало, що за іншими воротами, де не висіло це банальне повідомлення, злого собаки не було. Радше навпаки. Це був район, де вулиці рано порожніли, а пізні прогулянки наражали на небезпеку. Сергій рідко потрапляв сюди й відверто не розумів, чому такий солідний мен заперся в цю глухомань. Витягнув з кишені та ще раз роздивився візитку.

Борис Олександрович Гайдукевич

директор фірми « Магнолія»

оптові поставки товарів

телефон: 44-79-52

факс: 44-12-28

Солідний мен. Сергій уявив собі його коханку — свою майбутню ученицю. Звичайно, коханку, оскільки Гайдукевич назвав її дружиною після деякої заминки. Без сумнівів, це молода, поставна, але дещо загодована, густо нафарбована, дівиця, котрій набридли пікніки, басейни та фітнес-центри й інше вбивання часу, і яка не знала, куди ще податись, аби розвіятися. Що ж, хай навіть так. Він їй покаже бойові мистецтва. Щодня по дві години. І здере з неї кілька кіло сала, а з нього — сто п’ятдесят доларів на місяць, якщо вже вони йому зайві. Тільки шкода буде, якщо їй це все швидко набридне. Безперечно, вона у тренера ще й закохається, в крайньому разі, схоче спробувати його не тільки як фахівця з бойових мистецтв. Чомусь він був завчасу впевнений у цьому. Ще не побачивши її, Сергій відчував до неї якусь неприязнь. «Дзуськи», — подумав і вирішив: будь-що буде, але братиме в неї лише гроші. І хай кусає собі лікті та спить із цим підстаркуватим котом. І ще: напевно, вона не звикла, щоб їй відмовляли.

Автобус прибув на кінцеву зупинку. Тут добігли до краю будинки, трохи далі починалася заросла деревами балка, а вже за нею розташувалися помешкання зовсім іншого штибу — дво- і триповерхові, з білої цегли та оздоблені камінною кришкою, обшиті пластиком, з охайними доріжками й зеленими газонами. З великими вікнами без віконниць. Тут починався інший світ. У кількох дворах стояли машини, звичайно — іномарки. Потрібний будинок Сергій побачив ще здалека. Він був одним із найкращих. Ефектно виглядав і паркан — ковані ґратки між стовпчиків з білої цегли.

Таблички з банальним застережним написом тут не висіло, але, прочинивши хвіртку, Сергій побачив, що прямо на нього йде величезний кудлатий пес — кавказька вівчарка. Хвіртка зачинилася сама. Пес підійшов до огорожі, понюхав повітря, двічі гавкнув для годиться і, розвернувшись, потрусив до хати. Тільки-но Сергій подумав, чи варто це вважати запрошенням, на порозі постав господар — у шортах та коркових сандалях на босу ногу, хоча надворі був квітень. Махнув рукою, запрошуючи до будинку. Підозріливо оглядаючись на собацюру, Сергій проскочив у відчинені двері.

Господар подав йому руку, показав вішалку, поцікавився здоров’ям і настроєм, завів до кімнати і гукнув:

— Юліє! Юлю!

Почулися легкі кроки сходами вниз, і вона увійшла до кімнати. Сергій, який уже встиг впасти у запропоноване крісло, автоматично підвівся, щоб привітатися з нею. Цього разу інтуїція підвела його. Дама, яка стояла перед ним, не мала нічого спільного з тим, що намалювала його уява. Висока на зріст, лише трохи нижча за нього. Струнка, худорлява. Руки зі сплетеними пальцями перед собою. Але найбільше вразило обличчя новоявленої пані — бліде, з тонкими рисами і великими виразними очима, які, здавалося, наче обмацували його. Чорне волосся, схоплене ззаду заколкою або гумкою, тонка, тендітна шия. Ну і, звичайно, молодість.

— Добрий вечір, — просто сказала вона.

— Добрий вечір, — ледве видобув із себе Сергій.

— Не буду вас відрекомендовувати, — сказав Гайдукевич, — оскільки заочно ви вже знайомі. Спортзал готовий, тож не заважати. Працюйте, молоді люди.

І вони залишилися вдвох.

Напевно, якби вона виявилася пані з його фантазії, Сергій не почувався б так ніяково. Здавалося, вона могла очима прочитати усе, що він думав про неї в автобусі.

— Ходімо, покажу вам спортзал, — запросила господиня.

Він рушив за нею.

Спортзалом виявилася кімната метрів шість на вісім. На підлозі палас, під ним — щось м’яке. Сергій відкинув кутик верхнього покриття і мацнув. Схоже на повсть. Солідний мен дбав про свою пасію.

— Ну, як, — запитала Юлія, — годиться?

— Піде.

— То що, почнемо зараз?

— Звичайно.

Вона відвела його назад і вказала рукою на інші двері, за сходами на другий поверх:

— Там ви можете перевдягнутися.

Підійшовши до вішалки, Сергій узяв свою спортивну сумку і попрямував до роздягальні, але за сходами закляк на місці, так і не взявшись за ручку дверей. Тут, простягнувши лапи і настовбурчивши гострі вуха, лежав здоровезний доберман. Його очі пильно стежили за Сергієм. Чи не кожний м’яз породистого пса вимальовувався під шкірою. Він був більш як пильним, проте без жодного натяку на агресію. Обережно взявшись за ручку, Сергій прочинив двері й повільно зайшов до кімнати. Навздогін почув голос Юлії:

— Ой, ви, напевно, злякались, я забула попередити! Він не зачепить вас, не бійтеся!

Тільки скинувши светр, Сергій відчув, як стривожено калатає його серце.

Доберман продовжував вартувати. Благополучно минувши його, Сергій увійшов до зали. Юлія в білому дуже вільному кімоно сиділа в кутку на килимі, підібгавши ноги. Під стелею горіли лампи денного освітлення. На Сергієві були його традиційна червоні куртка, труси і самбетки. Він вийшов на середину кімнати і, дивуючись власній красномовності, виголосив:

— Що ж, починаємо. Гадаю, вам відомо, що ваш чоловік, наймаючи мене на цю роботу, реально оцінив мої можливості, а я при цьому реклами собі не робив. Мої спортивні досягнення доволі скромні, тренерського досвіду взагалі не маю. Але якщо вже так сталося, мусимо працювати. Як мені пояснили, ви хочете набути навичок самооборони. Можу вас запевнити: якщо справді задалися такою метою і будете старанно працювати, у вас усе вийде. Наскільки розумію, ви вже вивчали якісь види двобою, тому маю знати ваш рівень. У вас є якісь побажання?

Вона поводилася просто, без будь-якого кокетства. Підвелась і сказала:

— Поки що лише одне. Прошу мене не шкодувати.

І він побіг по периметру кімнати. Юлія трималася протилежної сторони й не відставала. Вони зробили з десять кіл, і Сергій відчув, що від біганини по малій залі починає паморочитися голова. Він зменшив швидкість і побіг схресним кроком, потім боковими стрибками, потім задки. Вона все повторювала, тримаючись цілком нормально. Сергій, не припиняючи бігу, зробив кілька специфічних вправ. Звичайно, вона їх не знала, тому пропустила. Відчувши, що вже достатньо розігрівся, він двічі перекинувся через голову по діагоналі кімнати і знову побіг по колу. Вона повторила. Далі — перекиди назад, на бік, довгі перекиди через голову. Юлія виконувала практично все.

Він зупинився і розім’яв суглоби пальців, рук, ніг, потім шию, вуха і ніс, опісля почав робити розтяжку. І тут жінка по-справжньому здивувала його. В неї була прекрасна розтяжка — легко робила шпагат. Невдовзі розминку закінчили. Юлія швидко віддихувалась. Її скронями стікав піт, волосся трохи вибилося зі щільно зав’язаного вузла. Очі випромінювали таку цілеспрямованість, якій можна було тільки позаздрити.

— Ну, добре, — кинув Сергій, — розминка пройшла нормально. Так буде щоразу, навіть ще інтенсивніше. Тепер ми проведемо легкий ознайомлювальний спаринг. Хочу знати ваші можливості. Ви відпочили?

Вона кивнула.

— Нападайте на мене. Можете застосовувати все, що маєте на озброєнні.

— Я не збираюся ні на кого нападати, — розгубилась Юлія. — Хочу навчитися лише захищатися.

— Гаразд, надалі будете вчитися захищатись, а сьогодні мусите нападати. До речі, в багатьох випадках напад є кращою формою захисту.

— Як, мені робити це на повному серйозі? — уточнила.

— Звичайно! — заохотив Сергій. — Ну, сміливіше!

Вона стала в стійку. Сергій також вирішив не розслаблятися. Промайнуло навіть побоювання, що жінка може і в цьому здивувати його. Чого не трапляється? От би сміху було! Вона зробила різкий випад. Хлопець легко блокував її удари ногами — прямі й бокові, одноманітні та примітивні. Але все-таки це нагадувало якесь «карате». Сергій маневрував на боки й назад, напівзігнувши ноги, ніби граючись, уникав ударів, а коли вона захекалася, зловив її ногу і майже без зусилля перекинув партнерку на спину. Юлія вдарилася потилицею. Але, коли він злякано підскочив до неї, вона вже підводилася.

— Пробачте, — сказав Сергій, — навіть на думку не спало, що ви можете не вміти падати.

— Нічого, ви мене навчите. — Та ще обіцяли не шкодувати мене.

Вони працювали повних дві години, і під кінець тренування Сергій відчув, як у ньому прокидається інтерес. Ця дивна жінка, яка нагадувала дівчинку, зовнішність і манери котрої ніяк не робили її схожою на коханку підстаркуватого боса, тренувалася з таким завзяттям, навіть одержимістю, що не могла не викликати повагу до себе. Він зрозумів, що зможе її чомусь навчити. Разом із цим таке її бажання спричиняло чималий подив і спомини. Сергій згадав, як він прийшов у самбо.

Це сталося ще у школі. Тоді був худим та блідим хлопчиком аж ніяк не спортивної статури. Усе почалося, коли його запримітила компанія хлопців, які мешкали побіля двору, через котрий він ходив зі школи додому. Це були звичайні покидьки, старші за нього. Важко було сказати, чим він їм так сподобався, але після того, як Сергій став обминати цей двір, вони влаштували полювання на нього і продовжували час від часу знущатися над ним, б’ючи його, відпрацьовуючи на ньому майстерність ударів. А одного разу, коли він упав, на нього почали плювати, всі одночасно, поки ця дурнувата розвага їм не набридла. Тільки тоді його відпустили. Цей день перекрутив у ньому все, переінакшив його свідомість. Того ж дня він прийшов увечері до секції самбо дитячо-юнацької спортивної школи, прийшов сам, одержимий бажанням покласти знущанням край або здохнути тут…

Можливо, такий день колись був і в неї. Інакше як тоді пояснити цю впертість і бажання працювати на виснаження? Що сталося того дня, якщо він її не обминув? Напевно, щось жахливе. Але цікавитися цим Сергій не мав і найменшого бажання. Це не його діло. Прийнявши душ, випивши запропонований сік та познайомившись зі ще одним мешканцем вілли, Сергій їхав автобусом до центру міста.

П’ятим мешканцем будинку виявився дрібний, але задерикуватий песик незрозумілої породи, якого та вівчарка могла б, напевно, проковтнути не розжовуючи. Йому кортіло спитати на прощання, навіщо в хаті стільки собак, але це було також не його діло. За будь-яких обставин поїздка виявилася кращою, ніж він чекав. Сергій знав, що завтра він із задоволенням навідається сюди, щоб, не надто перепрацьовуючи і зовсім не принижуючись, заробити своїх чергових п’ять доларів.

ІІІ

Кудлата вівчарка підійшла до хвіртки і, як учора, потягнула носом повітря, потім відступила і лягла на своє місце поблизу ґанку. Цього разу Сергій задовольнився таким запрошенням і повільно пройшов доріжкою до дверей. Пес лежав спокійно, і, натискуючи кнопку дзвінка, Сергій відчував спиною його індиферентний погляд.

Двері відчинила Юлія. На ній були доволі приталені витерті джинси і заправлений у них легкий светр без коміра. Той самий діловий цілеспрямований вираз обличчя. І разом з тим Сергій помітив, що вона зраділа його приїзду, але зраділа теж по-діловому. І ще він з подивом зауважив, що ця її реакція не зовсім байдужа йому, хоча його мали цікавити лише п’ять доларів.

Коли Сергій переодягнувся, Юлія, як і вчора, вже сиділа на імпровізованому килимі у тій самій позі. Її біле кімоно було випране після вчорашнього тренування, і це впадало в очі. Від нього навіть пахло якимось делікатним ароматизованим порошком. Побачивши це, Сергій повеселішав, бо й він не сів у калюжу перед цією дамою, яка претендувала на статус пані, оскільки також додумався вчора кілька разів прополоскати червону куртку, щоправда, без порошку. Недопрана куртка настовбурчувалася на ньому коробом і надавала хлопцеві майже геройського вигляду.

Вийшовши на центр килима, Сергій спитав:

— Ну, як? Ви спроможні тренуватися?

— Звичайно, — відповіла Юлія. — Чому ж ні?

— Учора ми працювали інтенсивно. У вас, мабуть, болять м’язи?..

— От і помиляєтеся, — хвацькувато посміхнулася. — Не болять.

Але посмішка вийшла натягнутою: коли людина чимось захоплена, їй не до того, щоби щиро посміхатися всяким найманим тренерам.

— Добре, — сказав Сергій. — Поїхали.

І знову все пішло за тим самим планом: інтенсивна розминка, після якої по скронях тік піт і бракувало дихання, потім спеціальні вправи. Цього разу Сергій для початку вирішив навчити її правильно падати. Мимоволі згадував учорашнє падіння й удар потилицею — добре, що об килим, але чомусь знову й знову хололо усе всередині. Хвилин тридцять вони займалися тільки цим. Сергій розповів Юлії про основні принципи правильного безболісного падіння і тепер обережно кидав її на килим. Власне, «кидав» — надто сильно сказано. Радше — незграбно опускав, не спроможний звикнути до делікатної ваги і тендітної статури свого нового партнера. Кілька разів Юлія намагалася протестувати проти такого ставлення, але він переконав її, пояснивши, що в самбо, як і в будь-якому іншому виді спорту, все треба засвоювати поступово.

Хоч як намагалася жінка триматися бадьоро, було видно, що вчорашнє тренуваня таки далося взнаки. Сергій помічав неточність її рухів, у всьому, що вона робила, залишалась якась незакінченість. Тому, добре розуміючи стан Юлії, він мимоволі відчував до неї звичайну жалість. А втім, вона має те, що хотіла. Вони відпрацювали повну програму, і наприкінці тренування Сергієві почало здаватися, що його партнерка навіть посвіжішала. Все-таки бажання їй не бракувало, і вже хоча б цим вона заслуговувала на повагу.

— Загалом непогано, як для другого тренування, — мовив наставник, теж витираючи піт, — але не дуже зазнавайтеся. То як, завтра приходити?

— Завтра? — вона ніби не зрозуміла, — звичайно, якщо можете… А в нас буде факультатив? Борис Олександрович розповідав, як тривають ваші тренування. Ви ж після основної програми відпрацьовуєте кому що до вподоби...

Сергієві мало очі не вилізли на лоба.

— Вам що, мало? Я гадав, що достатньо вас вимучив. Тим більше, за такого щільного розкладу... Втім, як хочете. Що, просто зараз?

— Якщо ви не поспішаєте...

— Гаразд, — погодився Сергій. — Я не поспішаю. Хай буде факультатив. І що ж вас цікавить?

Вона ніяково глянула на нього, наче соромлячись:

— Я читала, що в самбо є комплекс прийомів проти нападу з ножем… Ви їх знаєте?

Сергій почухав потилицю.

— Деякими володію, але... Хочу сказати, що в мене ще вдома виникла така думка: я міг би розробити для вас спеціальний комплекс прийомів, необхідних жінці для самозахисту. Ну, розумієте? Для чого дужий чоловік може нападати на жінку? Щоб образити, зґвалтувати. Я міг би поміркувати і показати вам ряд стандартних поз, які можуть при цьому виникати, хоча, звичайно, ніколи не ґвалтував жінок. Таким чином, ви могли б працювати цілеспрямовано в цьому напрямку і навчитися стандартних для таких ситуацій прийомів. Певна річ, я не зможу підготувати з вас висококласну спортсменку, яка вміє віртуозно виконувати прийом з будь-якого положення. Але моя методика має полегшити вам завдання.

Та Юлія, на мить замислившись, попросила:

— Усе-таки покажіть мені кілька прийомів.

— Добре, — погодився Сергій, — принесіть, будь ласка, ножа. Тільки, прошу вас, такого, яким не можна зарізати. Простіше кажучи, тупого.

Юлія вийшла і через кілька хвилин повернулася зі столовим ножем, яким ще явно не користувалися, — з нового набору. Його вістря було заокруглене, лезо зовсім тупе. Таким ножем справді важко травмувати. Сергій мовчки помацав лезо і повернув ножа їй. Очі Юлії на мить зустрілися з його очима. І хлопець чомусь зніяковів. Раптово. Що за чортівня… Тільки такого бракувало. Але він устиг прочитати в її погляді: вона, без сумніву, хоче набути цих навичок.

— Що ж, нападайте…

— А як? — розгублено запитала Юлія.

— Ось так...

Сергій зробив кілька випадів.

— Суперник, як правило, намагається завдати вам ударів у життєво важливі точки, а це грудна клітка, живіт, шия. Ну, вперед!

Юлія, покрутивши в руці незвичний предмет, зробила несміливий випад, ще один. Хлопець легко ухилявся, залишаючи ноги напівзігнутими, а потім, коли вона на мить утратила рівновагу, намагаючись дістати його живіт, перехопив руку з ножем і заламав за спину, щоправда, намагаючись бути якомога обережнішим. Удруге Сергій потягнув захоплену руку на себе, вдаривши її ненасправжки коліном у живіт, а потім рубонувши ребром вільної долоні по викрученій руці, що тримала ніж. При цьому відчував, що йому неприємно навіть імітувати такий удар, стискаючи в кулаці її тендітне зап’ястя. Але це була його робота. Втретє перехоплена рука описала півколо, і ніж «нападника», себто «нападниці» вразив її ж у груди.

Вони працювали ще півгодини, відтак Юлія сіла на підлогу і, перевівши дух, підсумувала:

— Це мені сподобалось. Ефектно і гарно... Я дуже хочу навчитись. Але на сьогодні вистачить. Більше не можу...

І цього дня Сергій залишив будинок на зеленій галявині з відчуттям, що чесно заробив п’ять доларів.

ІV

Кілька наступних місяців прояснили ситуацію. Юлія виявилася здібною ученицею. Усе, що показував Сергій, вона твердо засвоювала, рано чи пізно. Іноді — ціною просто таки неймовірної праці. Та скоро йому набридло дивуватись. І тоді виникло свого роду захоплення. Так буває, коли раптом починаєш бачити плоди праці, яка ще зовсім недавно здавалася безперспективною. Тим паче, що ця праця давала непоганий заробіток. І він виконував її від душі, не замислюючись над тим, чи не має його натхнення ще якихось коренів.

Але працювати на два, навіть на три, враховуючи навчання, фронти, виявилося неможливо. Сергій почав пропускати власні тренування, іноді й двічі на тиждень. І наслідки не забарилися — він програв першість вишів, програв чисто. Це була втрата форми, закономірне явище при тому, що собі дозволив. Пропала праця кількох років. Хоча ніколи не мав на меті досягти спортивних вершин. Ніде не було написано, що він обов’язково повинен стати майстром. Зате хлопець вибрався з фінансової скрути. Залишилися в минулому ті часи, коли доводилося ламати голову, де взяти кілька гривень на нові шкарпетки, не кажучи вже про те, щоб запросити до себе дівчину. Роботу в автомайстерні оплачували скромно. Тепер фінансових проблем у нього не було. Він уже міг навіть позичити кілька зелених комусь із товаришів.

Гайдукевич справно платив, іноді ще й роблячи подарунки на кшталт футболок і спортивного взуття — цим крамом торгувала його фірма. Одного разу Сергій перелічив гроші, і йому аж дух перехопило від нової ідеї. Він давно мріяв про авто. І ось, тепер... При тому скромному способі життя, до якого він звик, за півтора року можна було назбирати нехай не на нову, але на цілком придатну для їзди іномарку або хоча б «вісімку».

Відтоді Сергій мало не молився на те, щоб Юлії не набридло її дивне захоплення, ретельно продумував кожне тренування, намагаючись зробити його якомога цікавішим та кориснішим.

За кілька місяців спільної наполегливої праці технічна підготовка його учениці зросла настільки, що вони могли легко проводити показовий двобій, і спостерігач обов’язково вигукнув би від здивування: «Ого! Оце так дівчина! Не дай Боже з такою...» Але, на жаль, у реальному двобої з фізично сильним чоловіком Юлія, як і раніше, не мала шансів. Їй бракувало потужності, просто сили. Отак несподівано тренерська діяльність Сергія зайшла в глухий кут, наче перетворившись на своєрідне шахрайство.

Усвідомлювати це було неприємно. По-перше, він завжди вважав себе людиною порядною. А по-друге, коли в маленькому спортзалі доводилося зустрічатися з її відвертим, рішучим та чесним поглядом, йому ставало не по собі. Він точно знав, що не може дурити людину, тим більше жінку, здатну дивитися так відверто, так щиро віддаватися своїй, хай навіть дивній, меті.

— У мене є пропозиція, — сказала одного разу Юлія, неначе прочитавши його думки, — точніше, навіть вимога. Я тренуюся вже чимало часу. Годилося б влаштувати якийсь контроль результатів. Свого роду екзамен, змагання.

Це її побажання застало Сергія зненацька.

— Добре, — невпевнено відказав він, — зробимо. Я щось придумаю на завтра, а ще краще — на суботу.

— Ти не зрозумів, — нахмурила брови Юлія, — мені потрібна справжня перевірка. Хочу знати, на що здатна.

— Чого ж ти хочеш? — не второпав Сергій. — Щоб я спробував тебе по-справжньому зґвалтувати або зарізати?

І він пішов перевдягатися. Усвідомлення, що зусилля не дають належного ефекту, викликало дратівливість, а передчуття, що невдовзі це доведеться офіційно визнати, тільки посилювали її. Тим часом Юлія горіла натхненням, і тепер їй було море по коліно.

Коли він закінчував одягатись, у двері постукали.

— Прошу.

— Послухай, — Юлія зайшла зі склянкою соку і простягнула йому, — ми сьогодні тренувалися менше часу, тож чи не міг би ти приділити мені годинку? Мені треба з’їздити в одне місце…

— Звичайно, — усміхнувся Сергій. — Які проблеми... Що, зараз?

— Так. Іду вдягатися. Пий, я миттю...

Випивши сік, хлопець перейшов до вітальні, де всівся у крісло поруч з доберманом, змірявши його байдужим поглядом. Той відповів йому рівноцінним. Юлія вибігла через кілька хвилин, одягнута у свіжий дуже вільний спортивний костюм, з ремінцем для пса.

— Зараз під’їде таксі, я викликала, — повідомила. — Ось, візьми. Це на таксі.

Сергій спробував протестувати, але Юлія поклала гроші у кишеню його штанів і вчепила ошийник на пса.

Вони вийшли через задні двері. Надворі починало сутеніти.

— Куди йдемо? — не зрозумів хлопець. — Чому сюди?

— Підемо через чорний хід. Якщо Гайдукевич дізнається, що я брала зі собою Акбара, — сваритиметься, а може й образитися. Пес коштує, між іншим, дві з половиною тисячі доларів. Елітна лінія, з Англії. Сьогодні на хазяйстві Олег, він обов’язково доповість, якщо побачить. А ми за годину повернемося.

— А навіщо нам пес? — з дурнуватим виглядом запитав Сергій.

— Я люблю собак, — усміхнулась Юлія, прямуючи до виходу.

Такий поворот подій Сергієві зовсім не подобався, він навіть нерішуче зупинився, але господиня уже відмикала хвіртку.

Залишалося тільки йти за нею. Машина зі знаком таксі вже стояла біля садиби.

— Ого! — здивувався господар авто, коли Сергій відчинив дверцята. — А куди це ви з таким звіром? Я маю людей возити!

— А за звіра заплатимо окремо, — запевнила Юлія. — То їдемо, чи викликати іншого?

— Та їдемо... — неохоче погодився водій.

Вона вмостилася ззаду з доберманом і потягнула Сергія за собою. Нічого не кажучи, він сів поруч, і машина рушила.

— Куди їдемо? — запитав шофер.

— Цією вулицею прямо, а далі в об’їзд мікрорайону до центру.

Машина набрала швидкість. Сергій мовчав, відчуваючи крізь тонку тканину своєї футболки її плече, а також те, що ця поїздка йому зовсім не до вподоби. Доберман, розкривши пащу, дихав у потилицю таксистові. Той тільки підняв комір. Юлія взяла пса за морду і примусила покласти її собі на коліна.

— Не переживай, — прошепотіла, нахилившись до вуха Сергія. — До тебе ніяких претензій не буде, гарантія. Це ж моя забаганка...

На краю вулиці, де будинки були вже тільки по один бік, Юлія попросила водія зупинити машину.

— Скільки з нас? — запитав Сергій.

— З вас, — підкреслив водій, — сім гривень.

Сергій витягнув двадцятку і простягнув йому.

— І чекайте нас тут, — кинула Юлія.

— Ну, добре, — буркнув власник авто, але зрозумівши, що добермана залишають наодинці з ним, запротестував. Сергій також здивовано викотив очі.

— А ви що, боїтеся чекати тут сам, увечері? Ми вам безкоштовно залишаємо таку охорону! Акбар, місце! — наказала вона псові, й той розлігся на задньому сидінні. Юлія зачинила за собою дверцята.

Водій одразу ж розчинив двері біля себе і залишив їх у такому положенні.

— Ти не боїшся за пса? — здивувався Сергій.

— А куди він подінеться? — не зрозуміла Юлія, напевно, маючи на увазі водія. — Та й Акбар не дасть себе вкрасти…

Вони звернули у бокову вуличку з глухими високими парканами. На їхньому шляху трапилась одноповерхова занедбана крамниця, де не продавали нічого, крім пива, горілки, хліба, консервів та сигарет. Її щойно зачинили.

Вулиця була порожньою. На повороті Юлія повернулася до Сергія і звеліла:

— Стій тут. Що б не трапилося, стій тут.

Від несподіванки хлопець роззявив рота, але сказати щось так і не спромігся. Цього разу реакція підвела його.

Вийшовши з-за рогу, Юлія з невимушеним виглядом, заклавши руки у кишені, попрямувала серединою вулиці. Біля електричного стовпа стояло двоє чоловіків з тих, хто зустрічається тут, напевно, регулярно, ближче до часу закриття крамниці. Вони були повернуті обличчями одним до одного і, напевно, дискутували на тему «Ти мене поважаєш?» Проте їхній стан ще був далеким від кондиції, характерної для таких типів.

Проходячи повз них, Юлія несподівано сповільнила крок і, обернувшись, щось сказала. Сергій добре почув лише одне слово: «П’янь!»

Вищий одразу стріпнувся і сіпнувся до неї, але нижчий поблажливо потягнув його за рукав, закликаючи не зв’язуватися з бабою. Та Юлія зупинилася, повернулася до нього і сказала щось майже впритул до його обличчя. Довгий вирвав руку і схопив жінку за комір спортивної куртки, а другою рукою — буквально за обличчя. Вона збила цю його руку і, вхопивши чоловіка за вилоги сорочки, рвонула на себе, вивертаючи на стегно. Виглядало це кострубато, проте з несподіванки той гепнув через неї, вдарившись ліктем об асфальт. Цієї ж миті люте матюччя розірвало тишу, і Сергій побачив, що той підводиться. Уявляючи, що зараз станеться, хлопець вискочив зі схованки, та до них ще треба було добігти. Коли п’яний, мабуть, нічого не бачачи, кинувся вперед, Юлія була вже у стійці, але ухилитися не змогла. Проте на ногах якось втрималась і знову вчепилась у його сорочку, намагаючись виконати підсічку, але той стояв міцно. Він замахнувся... Сергій ударив його ногою збоку в поперек, вкладаючи всю силу. Того наче посунуло, і якби він не тримався за Юлію, то, напевно, впав би відразу, а так, утративши рівновагу, намагався зачепитися за неї, але все-таки зашпортнувся й опинився на землі. Сергій схопив Юлію за руку і, обертаючись до другого, застережливо виставив правицю.

— Усе, мужики, спокійно, вийшло непорозуміння... Ми забираємося звідси.

— Ні х... собі непорозуміння! — майже прохрипів той, насуваючись на нього. — Тебе ж зараз тут зариють, каратист хреновий! Ти знаєш, з ким зв’язався?

Належало якнайшвидше обрубати цей конфлікт, тому Сергій, відпустивши Юлію, раптом кинувся на нього і вдарив ногою у живіт. Той сяк-так затулився руками, й удар мети не досягнув, але наступний, кулаком у голову, виявився значно відчутнішим. Суперник похитнувся і, заплівши ногами, осів на асфальт. Натомість звівся на ноги той, який «поліг» першим. За спиною почувся скрик Юлії — він витягнув з кишені ножа. Ця дрібна зброя в руці такого одоробала виглядала не надто переконливо, проте то був таки ніж. Сергій сам пішов на зближення. Суперник зумів махнути зброєю тільки раз. Другий рух Сергій перехопив, наче на тренуванні, та, смикнувши здорованя на себе, вдарив коліном майже у те саме місце, куди за кілька секунд до цього поцілив ногою. Той устиг тільки хапнути ротом повітря, як уже наражався на підсічку. Це була жахлива підсічка — посередині гомілок суперника, який тієї миті вже не захищався, але Сергій уже не церемонився. Ноги вилетіли з-під мужика вбік, а плечі приліпилися до асфальту. Звук від падіння примусив Юлію мимоволі скривитися. Другий уже сидів, очманіло спостерігаючи за тим, що відбувається.

Задкуючи від них та оглядаючись, схопивши Юлію за руку, Сергій побіг у провулок, де стояла машина. Дорогою зустріли трьох хлопців, які тинялися без діла, й вони засвистіли навздогін парочці.

— Відпусти мою руку, не тягни, — попросила Юлія. І додала: — Ти зіпсував мені екзамен.

— Я зіпсую тобі ще й настрій, — видихнув Сергій, — та ще й дуже суттєво. Розповім про цю вихватку своєму роботодавцеві, а твоєму чоловікові. Бо, наскільки пам’ятаю, не наймався ні охоронцем, ні рекетиром.

Вийшовши з-за рогу і побачивши таксі, вони пішли спокійніше. Сергій автоматично ще тримав її за рукав, наче вона й тут могла щось вичудити. Відпустив лише у машині.

— Їдемо додому, — сказав водієві, погамовуючи дихання.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.