2021

ISBN 978-966-982-772-2 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Дизайнер обкладинки АбоАбо

З-38

Захарченко А.

Помру за Україну (але це не точно) : роман / Артем Захарченко. — Х. : Віват, 2021. — 224 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-406-6

Український патріот Орест, який опиняється не в тому місці не в той час, стає приреченим на довге катування в російській тюрмі. Підтримка доньки Зореслави та надіслана нею лялька-мотанка Котигорошко — усе, що рятує його дух під час випробувань. Бізнесмен Льоша теж потрапляє за ґрати, тільки вже в Україні, і розуміє, що його амбіції та розмови про європейську інтеграцію тюремникам ні до чого. Оля — патріотка й водночас директорка з комунікацій російського банку в Україні, намагається вберегти кар’єру та імідж, от лише платить за це жахливу ціну. Хтось із них має померти за Україну. Але це не точно…

УДК 821.161.2

ISBN 978-966-942-826-4 (серія)

ISBN 978-966-982-406-6

© Захарченко А. П., текст, 2021

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2021

Дякую політв’язням та правозахисникам, які розповіли мені про свій, такий різний досвід. Оскільки один із них попросив не називати його прізвища, то нехай усі мої консультанти будуть анонімними, а я скажу їм просто — ДЯКУЮ!

α

«…І ми працюємо в українському правовому полі, весь менеджмент у нас — громадяни України. Якби хтось із наших співробітників і справді хотів здійснити якусь диверсію, то ми ж усі під жорстким контролем. З одного боку — регулятор, з іншого — СБУ, банківська сфера дуже пильно перевіряється, ви маєте знати...»

«Поки що все складається добре», — думала Оля. Коли вона готувала Генерального до цієї пресконференції, то тричі повторила: нічого, що може бути сприйняте як агресія. Деякі журналісти провокуватимуть, переходитимуть на особистості — тільки спокій! І тільки українською мовою.

Поки що він тримається. Почервоніла спереду шия — це в нього завжди, коли сердиться, але досі не зірвався. І, мабуть, уже не зірветься.

— Єгоре! — вона вказала рукою на журналіста фінансового порталу, який мав би спитати щось безпечне, щось про резерви банку…

— Ви брешете! На початку 2014 року ви видавали фіктивні кредити — і вони потім пішли на «Рускую вєсну»!

Це Бодя. Не пустити його на пресконференцію було би скандалом. Але він і сам — скандал. Зі своєю камерою, націленою прямо на цю червону шию.

— Богдане, я дам тобі слово пізніше, — Оля спробувала всміхнутися.

Саме за цю усмішку її, певно, і підвищили вже до комунікаційної директорки. Ну а заразом — і за блискуче, темне, ледь в’юнке волосся, трохи завеликий грецький ніс та повні чуттєві губи… Лише така — завжди добра та лагідна, знайома всім київським журналістам — могла зараз вирулити в комунікаціях російського банку в Україні на енному році війни. Вона за останні місяці дещо погладшала, але чоловік казав, що йому так навіть більше подобається.

— Та ні, я відповім, чого ж, — сказав Генеральний. — Богдане, ви говорите бездоказові речі. Досі ніхто не називав жодних конкретних…

— А ходімо ви все це розповісте не мені, а хлопцям, які зараз чергують у наметі під вашим офісом? Я знаю там кількох — у когось брат загинув на війні, у когось — побратим.

От ні, цього нам не потрібно. Якщо Бодя витягне Генерального до мітингарів і стрімитиме, то це знову підніме тему пікетів, усі вже про них почали забувати.

— Богдане, пропоную домовитися, — мовила вона. — Я сама особисто дам повну інформацію щодо всіх фінансових операцій, які тобі здаються підозрілими. Але коли ти побачиш, що там усе гаразд, то сам прийдеш до тих хлопців і розповіси їм правду. І покажеш цю розмову на своєму каналі. Домовилися? Це ж твоя робота: вишукувати правду й доносити її людям. Якщо згоден, набирай мене.

І вона ще раз усміхнулася, а ліва рука вже знову вказувала на журналіста фінансового порталу.

Після пресконференції вони розійшлися по кабінетах. Її ніхто не похвалив і не відзначив, що вона класно врятувала ситуацію. Оля відкрила робочу скриньку — писав один із дружніх телеканалів, писала лікарня, якій вони закупили обладнання… Але не встигла зосередитися, як до кабінету зайшов їхній банківський есбешник. Сів у крісло праворуч, обличчям до дверей. Чомусь принюхався. Від чаю відмовився.

— Ми зробили те, що ти просила, про чоловіка.

Він ніби чекав на щось. Не просто на подяку.

На телефоні висвітився меседж від дочки. Вона неуважно ковзнула по ньому поглядом, підняла очі на есбешника, потім великими очима повернулася до екрана. Схопила телефон, прочитала все.

І знову дивлячись на гостя, спитала:

— А ви зараз говорили про якого мого чоловіка?..

***

Орест розколовся зовсім несподівано для себе.

Кілька тижнів, коли його тримали в якомусь невідомому підвалі, коли йому постійно розбивали обличчя, не давали їсти й спати, гасили нирки, він корчився, ревів, сухо блював, навіть плакав. Але пишався тим, що від нього так нічого й не домоглися. Йому замотували очі скотчем, по колу через усю голову, били в обличчя. Коли воно розпухало, то голова боліла так, немовби її зараз розчавить. То була здоровенна болюча куля, окрім якої нічого у світі не існувало. Але всередині цієї кулі він затулявся від болю музикою. Так трапилося, що це була Івасюково-Чубаєва «Пісня буде поміж нас». Композиція крутилася в голові по колу, по колу, інколи вже починала звучати, неначе репкор, але захищала його. А разом із нею й усі ті герої, яких він обожнював і чиї мемуари любив читати — про боротьбу, про радянські й нацистські тюрми.

Коли кати йшли, пісня стихала, і він молився. Просив у Бога сили все це витримати.

Та зрештою від нього тоді нічого ще й не вимагали. Здавалося, що били просто через ненависть до українців, обзивали майдауном, хохлом і карателем. Навіть дивно було: усе як у лубкових розповідях про «рускій мір». Щось схоже він відчував, коли вперше потрапив до Відня. Ті самі палаци, вулиці, споруди, він давно вже знав їх за картинками та мапами, за гуглівським переглядом вулиць, і коли вперше туди потрапив на Форум молодих європейських лідерів, то не міг повірити, що ці вулиці можуть бути не віртуальними.

Так і зараз. Не міг збагнути, що в Росії хтось справді говорить про карателів та правосєків. Думав, що люди мають бути трохи менш картонними. Але ось. Усе точнісінько так, як багато разів спливало в уяві.

Ця ідея його реально непокоїла, вже, мабуть, років із десять непокоїла: чи зміг би він витримати так само, як витримали вони. Непокоїла відтоді, як ще студентом-другокурсником на їхньому патріотичному «збіговиську» в Рівному він одного разу дуже різко висловився про Тичину та Рильського. Мовляв, не поважає їх, бо вони зламалися й плазували перед радянською владою, не зважилися померти за Україну. А Тарас із «Молодого КУНу» йому тоді заперечив — мовляв, не нам засуджувати: ми в той час не жили, і хтозна, що б ми тоді змогли витримати самі.

Орест не визнав помилки, затявся. Друзі його потім часто беззлобно піддражнювали, казали: ну що, коли будеш помирати за Україну? Або: не чіпайте його, він же зібрався помирати за Україну. Одного разу на Орестовому дні народження, виголошуючи тост на його честь, один із друзів сказав: «Наш видатний діяч, який готується померти за Україну…» — на що Орест весело додав: «Але це не точно».

Тому що часи, здавалося, настали безнадійно мирні. І боротьбу за Україну доводилося вести у фейсбуку та в громадських організаціях. Коли почалася війна, його викликали до військкомату, але так і не призвали…

А до Криму поїхав несподівано для себе самого. Він зовсім не думав тоді, що тут його можуть схопити. Все це склалося якось божевільно, від самого початку…

Попереду були довгі вихідні на День Конституції, а ще він посварився з Мартою. А потім та бійка…

У вагоні метро побачив нелегальну наліпку: «Пряма маршрутка до Сімферополя». І згадав свою давню ідею.

План був зухвалий: начепити екшн-камеру, замаскувати її панамкою і звертатися до продавців та інших випадкових людей українською. А потім зробити нарізку й викласти відео на ютуб.

І от він, як радили бувалі люди, видалив із телефона фейсбук та інстаграм, у яких можна було відкопати його патріотичні фотки, і зарезервував собі місце на наступний ранок.

Але злапали Ореста прямо на кордоні, у телефон тоді ніхто не дивився — про нього й так усе прекрасно знали. У них на екрані, у базі даних, одразу було повне досьє: і про його статті, і про єдину поїздку «на передок» із волонтерами, і про те, як він колись, 2014 року, разом із багатьма іншими закидав помідорами посольство РФ. А згори над текстом була його фейсбучна аватарка — улюблена фотка, де він вийшов дуже вдало. Він там собі здавався злим іронічним клоуном, до того ж поворот голови вдало замаскував завеликі вуха та перші залисини. І це теж його надихнуло — він був певний, що все витерпить і переможе.

Отож на початку його просто невтомно били. А він подумки наспівував Чубая. Били в управлінні поліції в Джанкої, били в підвалі ФСБ у Сімферополі. А потім привезли в закритому фургоні сюди, до Ростова. І спочатку теж просто били. Біль не залишав його, біль був із ним постійно, але так само постійно були й «вони».

Аж поки не прийшли ці двоє.

Усі, хто досі його гамселив, були звичайними биками-обриганами — він колись випадково бачив таких у Харкові на День ВДВ. Навіть на Троєщині гопота була якась інтелектуальніша або принаймні без цього дикого імперського світогляду. Щоправда, слідчий від них відрізнявся — по очах було видно, що мав яку-не-яку вищу освіту. Але він якраз Ореста й не бив. Майже.

А от ці двоє говорили з московським акцентом. І дивилися на Ореста вдавано байдуже, коли його привели до кімнати. Один із них, майор, нижчий на зріст і старший за віком, без жодних вступних промов наказав підписати папери — сторінок із десять. Байдуже чекав, поки в’язень прогляне зміст і категорично відмовиться. Там було зізнання в тому, що він — член терористичної організації «Правий сектор» — був засланий до Криму здійснити диверсійний акт на одному з військових підприємств. Там вказані прізвища його «кураторів» в Україні, а також «спільників» на території Криму. Майже всі вони були йому не знайомі, окрім очільника «Правого сектору» та якихось діячів із Міноборони.

Щойно Орест відмовився підписувати, у голові, тихо клацнувши, запустилася звична фонограма. Пісня була поміж нього. Вона була за нього, вона були з ним.

Але, на подив, Орест не отримав в обличчя, і без того вже давно синє. Йому наручниками причепили руки до спинки стільця. Молодший, старлей, дістав із казенної бляшаної шафи протигаз, натягнув йому на голову. Потім майор відкрутив фільтр, пшикнув у трубку з балончика та прикрутив на місце.

Нічого схожого Орест не переживав. Він упав на кахляну підлогу разом зі стільцем, ревів порожніми й висохлими, ніби з пом’ятої фольги, легенями, розкривав розпухлі, ніби пошматовані, очі й бачив крізь мутне скло протигазу, як майор гидливо на нього дивиться, а старлей, несподівано широко роззявивши рота, регоче.

Орест бачив цю картину довго, навіть після того, як блювота застелила очі, заповнила все в протигазі, і гидотний запах з’їденої на сніданок драглистої каші, а також запах шлункового соку змішалися із сльозогінним газом. І пісня в голові змовкла.

Коли протигаз зняли, він не дуже тямив, що діється. Відпльовувався, кашляв і надсадно дихав. Погано розумів, чого йому встромляють у пальці ручку, чого вона випадає, чого майор сердиться, що на паперах лишається слід від блювоти. Але коли світ розвиднився, він устиг розламати ручку й надірвати папери. Майор несамовито лаявся. Але на цей випадок у нього вже був підготовлений інший примірник.

Старлей крякнув і сказав, що в такому разі він дістає телефон. Стару чорну потвору радянського електромашу — польовий апарат зв’язку з динамо-машиною. Коли з Ореста знімали штани, він ще брикався. Коли без жодної гидливості підключили до яєчок клеми, він навіть спробував обісцяти своїх катів. Але через напруження в нього не вийшло.

А потім пустили струм. Спочатку, мабуть, порівняно невеликий — але це тільки так називалося, що невеликий. Пронизав жахливий біль, не тільки там, у геніталіях, а й по хребту, до самих мізків. Коли тебе б’є 220 від неізольованого контакту — то миттю відсмикуєш руку. Але тут… Тут точно було не 220, інакше Орест давно б уже відкинув копита. Та старлей крутив ручку динамки дедалі швидше, і біль… Орест не знав, що взагалі існує такий біль.

Це була паніка. Клеми давно відключили, сеча сама, без жодної команди, одразу вилилася. Але паніка не стихала. Трусилися руки. Мозок був цілком ясний — Орест розумів, що він робить. Але одразу все підписав. Виходить, на першому ж сеансі тортур. А потім йому загримували обличчя, щоб воно не виглядало синім, і він повторив зізнання на камеру. Його руки тремтіли, язик тремтів, слова погано складалися. Тому підпис був нечіткий, слова звучали нечітко. І паніка, паніка в очах…

Вона не припинялася ще багато годин, коли його кинули назад до підвалу, до одиночної камери. Він продовжував тремтіти лежачи, хапав горлянкою сирий і холодний підвальний кисень. Йому було не до думок про героїв, яких він, виходить, зрадив. Аби тільки далі вдихати й видихати.

***

Коротше: СІЗО — це виклик. А значить, можливості. Так думав Льоша, коли сюди потрапив.

Сприймай це як дуже специфічний нетворкінг, думав він. У тебе ж гарна підписка — дружина, друзі. Хабарі наглядачам платяться. Передачі передаються, і дуже щедрі. А за них тебе тут, у камері, чи як там, на хаті, нібито навіть поважають.

Льоша намагався бути позитивним. У камері сиділо десять людей, із них троє такі, як і він, — ніколи раніше до злочинного світу не причетні. Ну а решта, звичайно, шахраї та вбивці. Але вони ж теж люди.

Коли на параші він дивився у дзеркало, то бачив, що не змінився. Він той самий чорнявий красунчик: худий, підтягнутий, і неголеність йому личить… Це означає, що все буде добре.

Найкоштовніша річ, яку він колись украв, — касета гурту «Ненсі», тихенько свиснута в однокласника. Яку він потім, у дев’ятому класі, урочисто спалив, давно вже слухаючи «Нірвану» та «Гадюкіних».

Льоша кілька років тому для себе вирішив, що за можливості буде на боці закону. Навіть хабарів або відкатів намагався не давати. Ну, але це вже як виходило: бізнес є бізнес, а Україна є Україна. Зате в душі він був за цивілізований європейський світ. І під час Майдану майже всі вільні кошти спустив на революцію: купував ліки, бензин для «молотових», разом з іншими автомайданівцями патрулював ночами місто, луплячи тітушню. Тоді ж він свідомо повернувся до того, щоб скрізь і з усіма говорити українською, чого не робив із 17 років, відколи приїхав до Києва вчитися. За ці кілька років злучився з мовою настільки, що тепер уже важко було говорити російською.

І от тепер українською він розповідав в’язням про свій світ. Його мова була такою незвичною в СІЗО: чи то свіжою та неперевершеною, чи то дурною та недоречною. Він майже проповідував. Говорив про дружину. Про європейські звичаї. Навіть трохи про те, як зекам живеться в Європі. Запевняв, що всі злодії в законі повинні сприяти європейській інтеграції та що чиновників-хабарників треба опускати навіть крутіше, ніж тих, хто потрапив на зону за зґвалтування.

Його слухали й тихо підсміювалися. Але не в очі. Бо всю хавку: оливки та сайру, шинку та консервовані огірки — Льоша справно віддавав в общак. Проте смотрящий за хатою Гера, або ж Герасим, говорив із ним поблажливо, зверхньо, як із кумедним довбограєм. Або навіть як із лохом, якого треба розвести.

І Льоша, звичайно, усе це бачив і розумів. Він же не був лохом: його компанія за два роки вийшла в трійку лідерів по Києву. Але сподівався, що тихою сапою всіх тут наверне у свою віру. Адже поблажливо — це в усякому разі краще, ніж ті відверті знущання від наглядачів. Якщо вже такий вибір, то ліпше поблажливі зеки, аніж ці курви-тюремники. Вони вже двічі робили без попередження шмони — навмисно заради нього. Нікого не чіпали, одразу йшли до його ліжка, діставали заборонену хавку, за першим же разом віджали мобільний, який передала дружина через одного з них. Двічі зачиняли на добу в ШІЗО, типу за порушення.

У них там була складна система взаємодій. Звичайних наглядачів цікавили тільки хабарі — за передачі, за можливість зайвий раз помитися... Але ж над ними, вище, у Льоші були вороги. І найперший — прокурор. Він порушив справу нібито за хабар, який нинішній затриманий пропонував інспекторам із санстанції, а суд, звичайно, одразу призначив космічну заставу, яку сплатити було нереально.

От коли-коли, а тоді точно хабаря не було. Та в тому ніхто й не сумнівався: ні співкамерники, ні тюремники, ані навіть сам прокурор цього не приховував. Він так і пояснював адвокатові, що справа про хабар — це просто точка входу. Завдяки цій справі вже можна далі вчиняти обшуки, підкидати заборонені предмети, ну і взагалі — віджимати бізнес.

Бізнес у Льоші був такий, що можна було розповідати старим знайомим і весело дивитися на їхні спантеличені пики. Уже скоро третій рік піде, як він займався утилізацією сміття. Забирав на різних підприємствах відходи й відправляв що на полігон, що на спалювання, а що — до Китаю на переробку. Чистий бізнес для чесних клієнтів: бо ж виробникам завжди дешевше просто дати на лапу інспекторові й висипати сміття десь у рівчачку. Перших партнерів Льоша знайшов під час Майдану, коли йому підказали, де в Києві можна під’їхати й повантажити багато шин.

Щоправда, співкамерники ті його розповіді про бізнес на смітті слухали якось гидливо, тому він намагався зайвий раз про це не згадувати. Дуже вже непевне було тут у нього становище.

Краще про здоров’я ще раз поговорити. Може, таки доб’ється, щоб менше курили й хату провітрювали. А то за ці місяці, що він тут має пробути, так нікотину надихається, що куди там. Льоша трохи боявся нікотину, завжди гидував у накурених приміщеннях. А тут постійно штин у камері.

А взагалі, він же ж продажник від Бога, то невже не зможе впарити здоровий спосіб життя цим добродіям?

Ага, особливо Герасиму, їхньому смотрящому, і Калічу, які регулярно упорюються, коли вдається дістати героїн. Розкажи їм, що курити треба менше.

Але Льоша все одно говорив, бо не міг не говорити. Якщо не можна було діяти, треба хоч говорити.

— Я вправи щодня роблю, ви бачили? Це називається «аеробні навантаження». Ось так станеш, напружуєш м’язи і тримаєш десять секунд. Потім десять секунд відпочинок, і знову десять секунд тримаєш. Так не тільки м’язи, а й серце тренується, і потім будь-які навантаження дуже легко витримувати. От у сексі, наприклад, ти просто бог після такого.

Співкамерники ржали. А Герасим спитав:

— Скільки разів на день ти дружину трахаєш?

Льоша похвалився, що коли три-чотири рази, а коли й зовсім не до того, якщо роботи багато.

— А кунілінгус ти добре вмієш робити? — спитав смотрящий.

— Аякже, звичайно, — знову похвалився Льоша й аж прицмокнув. — Ти б знав…

Але договорити він уже не встиг. Герасим підійшов і з розмаху довбонув його в голову, поваливши на підлогу.

— І ти, вафліст, серед нас сидиш і з нами говориш, типу нормальний? Сука, ніхто з його чашки не пив?

Ніхто не зізнався. Ніхто не хотів, щоб і його по понятіях вважали опоганеним.

Льоша закашлявся на підлозі — радше від обурення, ніж від пилу. А Герасим вгатив його ногою в скроню, а потім стягнув із нього штани.

І тут почалося оте саме.

Геморой діставав його з перших днів у СІЗО. Ця жахлива місцева їжа, яку часом усе ж таки доводилося в себе впихати, спричиняла постійні запори. А в нього й раніше бувала така реакція на будь-яку зміну їжі. До того ж тверді сидіння… І він напружувався, потім какав кров’ю, намагався мазати зад якимось жиром…

Коли Герасим засадив йому в зад, у нього в голові ніби щось вибухнуло яскравим болючим спалахом. Льоша заверещав і почав вириватися, але Герасиму це, навпаки, сподобалося — він скрутив свою жертву й завершив справу дуже швидко.

Він-то завершив, але Льоша не припинив кричати. Щось там ніби наскрізь розірвалося, боліло, неначе пеклом пекло.

Верещав і верещав, верещав і верещав.

Аж поки Герасим не скомандував Калічу: двинь його, хай заткнеться. І Каліч витягнув заначку — їм передали того ранку, — налапав у Льоші вену й…

Льоша й далі відчував біль. Але вже було байдуже. Все стало байдуже. Він опинився в блаженному отупінні.

І навіть не чув, як Механік, немолодий спрацьований зек, зі свого кутка прокоментував:

— Герасиме, на чорній зоні тебе б закозлили. А що таке? Ти думаєш, типу, ніхто не догнав? Коли тебе лейтенант виводив, ви дві години про щось там терли, а потім ти повернувся з ширевом, і в той самий день цього придурка на прихват узяв.

Але Герасим був смотрящим. Він підійшов і вмазав Механіку в морду. І Механік далі не бугарозив.

β

Три найсвіжіших пости в інстаграм-акаунті Зореслави.

Фото: лялька-мотанка, на обличчі намальовані чорні окуляри, сидить в іграшковій червоній ферарі з відкритим верхом. Підписано: «Продається, а гроші підуть на потреби дітей з інвалідністю». У фотографії багато тисяч лайків. Люди дякують Зореславі за її справу. Деякі питають, чи можна і їм купити таку іграшку.

Інше фото: Зореслава біля Верховної Ради, тримає Конституцію України. Біля неї дві подружки. Вона всіх вітає з Днем Конституції. Дівчина стоїть упівоберта так, що її проблемна нога не кидається в очі. Але за її обличчям усе одно видно інвалідність. Лице негарне: ніби висхле, обтягнуте шкірою. Але коментатори пишуть: «Яка ти красива! Дякуємо за твою позицію! Разом переможемо!».

І третє: суцільно чорний квадрат. Зореслава написала, що в неї біда з татом. На коментарі не відповідає, хоча всі дописувачі розпитують, що сталося, чи можуть вони допомогти…

***

Ореста ще три доби тримали в ізоляторі. Наступного ранку виводили з камери й давали підписати ще якісь папери. Він їх навіть не читав, бо паніка почалася, щойно він побачив у кабінеті того самого майора. Той повідомив, що за кілька тижнів буде суд. І що на суді Орест повинен повторити все, що говорив на камеру. Інакше буде погано. Дуже погано.

Хлопець дивився на свого ката загнано, і, мабуть, майор щось таке побачив у його очах. Бо недобре скривився. Ну звичайно. На суді тортури влаштувати не вийде, на ньому Орест повинен мати адекватний вигляд. Бо там можуть бути «камери».

А можуть і не бути.

Орест досі не знав, чи хтось на Батьківщині помітив його зникнення, чи хтось його шукає, чи знають, що він у Ростові. Можливо, друзі вже давно підняли кіпіш, у нього ж багато приятелів — усі активні, національно свідомі.

«Але якщо ніхто не знає…» — думав він, лежачи в напівмороці холодного підвалу… Його час від часу починало трусити, він загортався в покривало, скручувався в калачик, накривався тоненьким матрацом, який лежав тут на підлозі, й кашляв... Може, ніхто його й не згадує — хіба мало вже тих в’язнів у Росії? Насправді хто він такий був у себе на Батьківщині, щоб стати предметом активних балачок?

На суді треба зробити щось таке, щоб про нього заговорили. Інакше Оресту ніколи звідси не вилізти. Зігниє. Викашляє себе. Пацюки вигризуть очі й носа, а решту він викашляє.

Майор, певно, прекрасно розумів, про що думає Орест.

На третій день, зранку, до нього в ізолятор зайшов незнайомий лисий прапор у звичайній формі тюремників і почав доколупуватися: «Шо, майдаун, бирєнько ти зламався. Ану, давай, пострибай тепер! Вставай, сука, стрибай! Як на Майдані стрибав!».

Орест не вставав, сидів далі на ватяній ковдрі. Прапор підійшов і вдарив із розмаху ногою, але хлопець уже знав, що треба захищати живіт і нирки.

— Встань, сука, — кричав той, — до тебе ж гості прийшли.

Але бив не дуже-то завзято.

— Ніхера, — казав він. — Ніхера у вас не вийде. Ви всі здуваєтеся в перший же день, фашисти кончені. Скоро всіх вас переламаємо. Тебе вже завтра переламаємо. У тебе завтра весела мандрівка, знаєш? Ти ж тепер зі слідством співпрацюєш. А знаєш, що роблять із такими на зоні? Та тобі цей ізолятор буде раєм здаватися! Завтра тебе перевозять уже до нормальної камери, там двоє авторитетів, ну і ващє народ по понятіях. Вони там уже тебе чекають, їм усе розповіли.

Сказав і вийшов, замок за ним клацнув.

Орест намагався себе опанувати. Лежав на смердючій ковдрі й готувався. Раз за разом повторював подумки, що говоритиме кримінальникам, як переконуватиме не чіпати його. Уявляв, як його заведуть, зачинять двері — і він їх вразить чимось… Так само, як Семен Палій колись курінь на Січі першої ж ночі спалив… Чим, курва? Ну, просто сказати: «Вам коли-небудь струм на яйця підключали? Нікому ж не підключали, правда? А ви знаєте, що в Україні злодії в законі на своєму сходняку вирішили, що вони — на боці України та проти окупантів?».

Ні, все не те.

Може, виблювати їм на підлогу, щойно зайшовши? Вони побачать, що краще не чіпати, він і так доходить. Та ні, навмисно так не вийде. Воно ж і блювати нічим: що він там їв за цей час?

На четвертий день його витягли з підвалу й кудись повезли. Знову зовсім не знайомі опери, яких він ані до того, ані після жодного разу не бачив. Хвилин п’ятнадцять їхали містом, завернули до такого самого двору, заквітчаного колючим дротом. Орест навіть устиг озирнутися й побачити шматочок «руского міра» — сірий залізничний міст, а з іншого боку — сіру від часу худу дзвіницю.

Камера була зовсім огидна, ніби перероблена з туалету. Закурена, на стінах брудно-білі рельєфні кахлі, половина ліжок напіврозвалені... І, звичайно, братва у футболках і джинсових шортах. Тринадцятеро, як він уже потім порахував. Пара зеків виділялися: один дуже худий, жилавий, другий, навпаки, кремезний, кавказької зовнішності. Обидва були в наколках і навіть сиділи трішки окремо.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.