Анотація

З молодшою сестрою буває ой як непросто. Особливо коли між сестрами різниця у п’ять років. І коли в молодшу сестричку Ксеню разом з її друзями Мартою та Артемом вселяються невгамовні бісики капості і витівок, старшій сестрі не залишається нічого іншого, як написати про це книжку.

ISBN 978-966-2909-71-5

© Видавництво Старого Лева, 2011

Текст © Оля Русіна, 2011

Ілюстрації © Оксана Мазур, 2011

Обкладинка © Зоряна Базилевич, 2014

Оля Русіна

Сестричка

Каті, Соні та Вові, без чиїх вибриків цієї книжки не було б

Турнір, парасольки та лимонад

Ксеня — це моя молодша сестра. Правда, часом мені хочеться, щоб вона була песиком, папужкою або, ще ліпше, золотою рибкою, — так вона вміє набридати.

У Ксені дві довгі косички, карі, як і в мене, очі і страшенно балакучий язик. Ксеня — неперевершена фантазерка. Вона постійно щось вигадує, кожного дня у неї нові й нові історії. Не знаю, чи вона сама хоч іноді вірить у те, що каже.

Ксеня молодша за мене на п’ять років. Це саме така різниця у віці, коли сестра не настільки мала, щоб у всьому тебе слухатись, але й не настільки велика, щоб я могла за неї взагалі не відповідати. Словом, найнезручніша з різниць.

Ще у Ксені є двоє друзів. (Власне, друзів у неї набагато більше, та якщо взятися писати про всіх, то ніякого паперу не вистачить.) Отож, звати їх Марта та Артем. Вони брат і сестра і сваряться між собою не менше, ніж ми з Ксенею. Хоча це зовсім не означає, що вони одне одного не люблять. Витівки цих трьох дітей завдають нам чимало клопоту. А вони, мушу вам сказати, просто невгамовні витівники.

От, наприклад, минулого тижня вони влаштували лицарські бої.

— Але ж лицарі ніколи не билися просто так, — зауважила я, коли довідалась про їхню вигадку.

— А як тоді? — спитала Ксеня.

— По-перше, це називалося не бої, а турнір. По-друге, лицарями були тільки чоловіки.

— Тільки чоловіки?!

— Еге ж. По-третє, вони билися за жінок. Щоб завоювати їхнє серце.

— А навіщо чоловікам завойовувати їхнє серце? — здивувалася Марта.

— Щоб жінка вийшла за них заміж!

— За всіх одразу? — уточнила Ксеня.

— Та ні, за когось одного! Одна жінка — за одного чоловіка! У них навіть існував культ Прекрасної Дами.

— Зрозуміло, якщо жінці подобалось, як лицар б’ється, то вона з ним одружувалась, — підсумувала Ксеня.

— Виходила заміж, — поправила я.

— Отже, нам потрібен ще один чоловік, — сказав Артем.

— Подумаєш, я теж можу бути чоловіком! — заявила Марта.

— Ти ж дівчинка!

— А ми будемо гратися, ніби я чоловік! Ми з тобою часто б’ємося? Часто. Тож я маю досвід. А Ксеня хай сидить і дивиться.

— Ага, дякую! — образилася Ксеня.

— Та ну, ти ж будеш Прекрасною Дамою! Ми одягнемо тебе в нову сукню нашої мами і у туфлі…

— А битися будемо парасольками! — додав Артем.

— Парасольками? Де ти бачив, щоб лицарі билися парасольками? — здивувалась я. — Вони билися мечами. І списами.

— А де ми, по-твоєму, візьмемо справжні мечі і списи?

— Все одно, парасольками ви повиколюєте одне одному очі!

— А якщо будемо битися навкулачки, то повибиваємо одне одному зуби!

— Запросто! — Марта аж просяяла. — Того року, пам’ятаєш, Артеме, я вибила тобі зуба, коли ми грались у бунт на піратському кораблі!

— То був молочний зуб, він уже й так хитався.

— Гадаю, вам час перевдягатись, — урвала я суперечку. А то ще, бува, поб’ються до початку турніру.

Діти подалися до Марти з Артемом — перевдягатися. Мене вони також потягли з собою: я мала бути турнірним арбітром і слідкувати, щоб усе йшло за правилами, як у давні часи.

У брата з сестрою якраз нікого не було вдома, отже ніхто не мав завадити двобою. Коли все було готове, я сіла на дивані у вітальні. Біля мене вмостилася Ксеня у довгій, до п’ят, сріблястій сукні. Я глянула на неї і жахнулася. Мабуть, діти позичили в мами не тільки сукню, а ще й косметичку. Ксенині вії були густо підведені чорною тушшю, а повіки, губи та щоки — обсипані червоними тінями. Тож, моя сестра скидалась на червонощоку ляльку.

На голову Ксеня накинула старий напівпрозорий тюль, а на ноги взула босоніжки на велетенських шпильках. Видно було, що їй не дуже зручно ходити, але ж вона ніколи цього не визнає. Ксеня страшенно горда.

Лицарі мали ще химерніший вигляд. Обладунків у Марти з Артемом, звісна річ, не знайшлося, тому, щоб захиститися від ворожих мечів, вони понатягали на себе по сотні светрів та жилеток і тепер нагадували голівки капусти. Марта, аби не було видно, що вона дівчинка, наділа бандану, сховавши під нею своє довге волосся, яке випиналося чудернацьким горбком на її потилиці. Лицарі тримали в руках парасольки.

— Починаймо бій! — змахнула рукою Ксеня і трохи підняла тюль, щоб краще бачити.

Марта з Артемом шалено замахали парасольками — аж вітер загуляв по кімнаті. Та попри завзяту маханину, лицарі тримались одне від одного на шанобливій відстані і їхні “мечі” влучали хіба що в повітря. Мабуть, я таки налякала їх, сказавши про виколоті очі.

Бій тривав. Ксеня напружено водила очима за лицарями, навіть зовсім зняла тюль, бо той раз у раз падав їй на очі, заважаючи дивитись.

Лицарі розпашілись. Бандана давно злетіла з Мартиної голови, і її світле волосся розсипалося по плечах.

Час до часу бій припинявся, щоб суперники могли зняти з себе черговий светр, бо їм було гаряче. Врешті-решт лицарі зостались у самих футболках і джинсах — як і були до початку турніру. І тут Ксеня підвелась. Вона, правом Прекрасної Дами, вирішила щось сказати.

— Я вважаю, — мовила вона урочисто, — нам треба піти на кухню попити лимонаду.

Лицарі радо покидали свою зброю і побігли на кухню. Ксеня скинула туфлі і, плутаючись у довжелезному вбранні, подріботіла за ними. Лимонаду перепало навіть мені.

Увечері Ксеня похвалилася мамі:

— А у нас сьогодні був справжнісінький турнір!

— Який ще турнір? — неуважно спитала мама, нарізаючи капусту.

— Лицарський. З мечами, обладунками і міцним бренді після бою.

— З мечами? З БРЕНДІ? — мама витріщилась на Ксеню.

— Вона хотіла сказати — з парасольками, сотнею светрів та лимонадом, — пояснила я.

— А-а-а! — зітхнула мама з полегшенням.

Ксеня сердито зиркнула на мене.

Я знизала плечима і тихенько усміхнулась.

Батьківський обов’язок

Знову маємо з Ксенею трохи проблем. Власне, ми завжди маємо з нею трохи проблем, але цього разу їх трохи більше, ніж трохи.

Усі дівчатка граються у “доньки-матері”, в дитячий садочок, у школу і всяке таке інше, пов’язане з дітьми. Я вважаю, що це добре, бо так вони готуються в майбутньому стати матерями. Але Ксеня, як завжди, трохи переборщила. Дітей у неї… приблизно, дванадцять-п’ятнадцять. І про всіх вона піклується, як сумлінна мама.

Почалося все з іграшкового ведмедика Бімки. Ксеня запевняє, що взяла його з дитячого будинку в котрійсь-то зі своїх численних Казкових Країн. Попіклувавшись про нього, вона вирішила, що одного сина їй замало. Відтоді майже кожна подарована Ксені іграшка стає її дитиною. У цій родині є і звірі, і ляльки. Від величезних собаки та лева до Хроні — брелока у вигляді свинки. Одних дітей Ксеня забирає з дитячого будинку, а інших — народжує сама. Тоді вона запихає майбутнього новонародженого собі під футболку і вимагає, щоб я приймала у неї “пологи”.

Звичайно, з таким виводком Ксені справитись нелегко. Дорослі охоче їй допомагають, бо всім дуже подобаються її іграшкові “діти” і те, з якою турботою вона до них ставиться. Наприклад, Ксеня якось пожалілася нашій тітці, що їй бракує іграшкового посуду для “дітей”.

— Їм доводиться їсти по черзі, бо дорослого посуду мама не дає, каже, що вони його поб’ють! — ображено закопиливши губу, сказала Ксеня.

Отож, коли тітка приїхала до нас у гості наступного разу, Ксеня отримала від неї крихітний порцеляновий сервіз. Другий, у маленькій скриньці, їй подарували на Різдво.

Звісно, ніхто і не уявляє, скільки клопотів завдають нам Ксенині “діти”. Їсти вони мають разом з нами — бо це ж “члени родини”! Але якщо би Ксеня розсадила всю свою дітлашню за обіднім столом, то ні для кого більше там не залишилося б місця. Це розуміє навіть моя сестра. Тому “діти” по черзі сидять у неї на колінах. Побувати там має кожен, тож обіди, сніданки та вечері розтягуються немилосердно. А ще її “діти”, усі без винятку, бояться спати самі. Ночувати вони мають тільки у Ксениному ліжечку. Щовечора вона акуратно розкладає їх там, після чого для неї самої місця майже не залишається. Якось Ксеня попросила:

— Слухай, ти не могла би взяти когось одного з моїх дітей до себе? Бо нам тут усім разом тісно.

— Е-е-е… — я поглянула на її ліжко, завалене іграшками. — Ну добре, давай.

Ксеня дала мені найстаршу ляльку Алісу.

— Тільки ж дивись мені! — повчала Ксеня мене, вкладаючи спати решту “дітей”. — Її голівка має лежати на подушці. І ще, обов’язково поцілуй Алісу на ніч, а потім заспівай колискову чи розкажи казку. Інакше вона не зможе заснути.

Ці вечори, коли я мала няньчитися з Алісою, стали для мене справжнім кошмаром. Ксеня вимагала, щоб я поводилася з лялькою, достоту як зі справжньою дитиною, і не давала мені спати, поки я не проспіваю Алісі колискову. Та, на моє щастя, скоро Ксеня стала все-таки класти котрогось із “дітей” у візочок біля ліжка, і Аліса повернулась до своєї матусі. Але справжні труднощі були ще попереду.

Влітку ми, як завжди, зібрались поїхати в Карпати у туристичний похід. У гори брати треба тільки найнеобхідніше, адже все доводиться тягати на собі в рюкзаку. Ксеня ходить у походи з чотирьох років і мала б уже це розуміти.

Та відколи у неї з’явилися “діти”, все пішло шкереберть.

Ксеня ні на мить не сумнівалася, що всіх її дітей треба взяти з собою.

Я ще розумію — крихітку Хроню чи такого ж малесенького біленького ведмедика Тома, але ж не велетенського Тигрика, не кажучи вже про Алісу, Ганнусю, Тимка, Зоряночку, Лізу та інших Ксениних “діточок”!

Та хоч як ми вмовляли та пояснювали, Ксеня була невблаганна. Аргументи мами і тата не діяли. Аж тут мені прийшла до голови непогана ідея.

Казкова Країна, звідки з’явилася більшість Ксениних “дітей”, дісталася сестрі від мене. Я вигадала її, коли була ще зовсім маленькою. То чому б мені цим не скористатися? Нехай навіть зараз ця вигадка належить Ксені.

— Ксеню, — сказала я одного вечора, — ти можеш віддати своїх дітей няні з Казкової Країни, поки ми будемо в Карпатах.

Ксеня, що саме пакувала до маленького пакетика одяг своїх малюків, сердито глянула на мене.

— В Казковій Країні немає нянь!

— Є!

— А ти звідки знаєш?

— Погодься, я знаю Казкову Країну довше, ніж ти. Я знала її тоді, коли ти ще й не народилася.

На це не було чого заперечити.

— Але я їхня мама! Я сама маю піклуватися про них, а не віддавати чужій няні! Крім того, моїм діточкам також треба оздоровитися в Карпатах.

— Вони ще замалі для походів. Це буде для них занадто важко. Ти зможеш взяти з собою когось найстаршого, а інших віддати… м-м-м… Мамі ведмедика Пузанчика.

Ведмедик Пузанчик — це ще один добре відомий Ксені мешканець Казкової Країни.

— Твої діти добре знають Пузанчика та його сім’ю, то вони не будуть для них чужими. Мама Пузанчика буде водити їх на пікніки разом зі своїм сином, так вони й оздоровляться, і не перевтомляться. А ти зможеш телефонувати їм із цього чарифону, — я дала Ксені іграшковий телефончик, який був у нас чарівним телефоном — чарифоном.

Врешті-решт Ксеня здалася. З собою в Карпати вона взяла Алісу, а інші “діти” вирушили до ведмедиків.

У Карпатах ми добре відпочили, Ксеня телефонувала своїм “діткам” по десять разів на день.

— Вони сказали, що їм там подобається, — повідомила вона мені якось, хлюпаючись у гірському струмочку.

— От і добре, — усміхнулась я, спостерігаючи за мерехтінням призахідного сонця на воді. — Сподіваюсь, наступного року ти знову вирядиш їх туди, коли ми поїдемо в Карпати?

— Звісно, — кивнула Ксеня. — Вони ще занадто маленькі для таких довгих подорожей, невже ти цього не розумієш?

Моя сестра — таємний агент

Злочинцю Аксекгголу не читати!!!

Ксеня

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.