Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2021

ISBN 978-617-12-9036-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням:Lapena Sh. An Unwanted Guest : A Novel / Shari Lapena. — New York : Pamela Dorman Book / Viking, 2018. — 304 p.

Переклад з англійської Марії Головко

Дизайнер обкладинки Маріанна Пащук

Шарі Л.

Л24 Небажаний гість : роман / Лапена Шарі ; пер. з англ. М. Головко. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2021. — 320 с.

ISBN 978-617-12-8903-1

ISBN 978-0-525-55762-3 (англ.)

У затишному гірському готелі зупиняється різнобарвна компанія гостей. У кожного свої плани на цей вікенд: врятувати стосунки, відпочити від передвесільної метушні, дописати роман або просто насолодитися казковою засніженою природою. Але ідилічний відпочинок перериває вбивство однієї з гостей. Через крижану бурю готель залишається без тепла та світла, а заметіль не дає змоги дістатися до найближчого міста. І тоді відбувається друге вбивство… Замкнені, мов у мишоловці, постояльці готелю починають підозрювати і боятися одне одного. Тут кожен має по кілька скелетів у шафі. Та лише один із гостей захотів перетворити готель на крижане кладовище, щоб поховати у цих горах власну моторошну таємницю.

УДК 821(71)

© 1742145 Ontario Limited, 2018

© Unsplash.com / Dkevin brunet, kylejohnson, michael-baccin, обкладинка, 2021

© Pexels.com / alexandr podvalny, обкладинка, 2021

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2021

Моїй мамі

Подяки

Я страшенно вдячна за те, що маю нагоду працювати зі справжніми знавцями своєї справи. Я дякую моїм видавцям у США — Браянові Тарту, Памелі Дорман і всій фантастичній команді «Viking Penguin». Дякую вам за неймовірну роботу. Дякую Ларрі Фінлі та Френкі Ґрей з «Transworld UK» і їхній неперевершеній команді — дякую, ви надзвичайні. Дякую Крістін Кокрейн, Емі Блек, Бгавні Чауган і суперовій команді «Doubleday Canada» — ще раз дякую вам за все. Мені дуже пощастило, що за моєю спиною стоять такі воістину талановиті, віддані справі й сповнені ентузіазму люди. Без вас у мене б нічого не вийшло.

Не втомлююся дякувати Гелен Геллер — я ціную тебе так сильно, що словами не передати. Також дякую всім у «Marsh Agency» за те, що продовжуєте забезпечувати мені чудове представництво по всьому світі.

Особлива подяка Джейн Каволіні за неймовірне художньо-технічне редагування.

Також дякую лейтенантові Полу Пратті з офісу шерифа округу Салліван за його неоціненну допомогу.

Хочу наголосити, що всі помилки в рукописі — лише моя вина.

І наостанок дякую моєму чоловікові Мануелю і нашим дітям Крістоферу та Джулії. Ваша підтримка та ентузіазм для мене дорожчі за все на світі.

1

П’ятниця, 16:45

Дорога петляє й звивається, заводячи їх дедалі вище та глибше в Катскільські гори, ніби що більше вони віддаляються від цивілізації, то непевнішим стає їхній шлях. Тіні густішають, погода погіршується. Десь неподалік тече ріка Гудзон, то з’являючись, то зникаючи між пагорбами. Обабіч дороги над ними загрозливо нависає ліс, немов от-от проковтне їх живцем, — темний ліс із моторошних казок. Однак м’який сніг припорошує усе довкола, надаючи краєвидові чарівності поштових листівок.

Ґвен Ділейні міцно вчепилася в кермо й, примружившись, вдивляється в лобове скло. За моторошністю вона не помічає чарівності. На гори опускаються сутінки, а скоро і зовсім стемніє. Через сніг кермувати важко й виснажливо. У скло б’є такий густий сніговий рій, що Ґвен здається, ніби вона застрягла у якійсь безкінечній відеогрі. На дорозі дуже слизько. Як добре, що на її маленькому «фіаті» хороші шини. Усе довкола затягнуло розмитою білою пеленою: уже й не розібрати, де закінчується дорога й починається кювет. Скоріше б уже доїхати. Ґвен починає думати, що не варто було їм обирати такий віддалений готель; там на кілька миль довкола суцільна пустка.

Райлі Шатер мовчки сидить на пасажирському сидінні поруч — згусток напруженої тиші. Це важко не помітити. Ґвен починає тіпати від самого лише перебування з нею в тісній машині. Залишається сподіватися, що вона не зробила помилки, привізши Райлі сюди.

«Ми тільки для того й затіяли цю невеличку втечу, — думає Ґвен, — щоб Райлі змогла трохи розслабитися й відволіктися». Жінка закусує губу і втуплюється в дорогу попереду себе. Вона дитя міста: в місті народилася, в місті й виросла, і не звикла їздити по провінційних дорогах. Темрява тут така густа. Ґвен починає хвилюватися: поїздка забрала більше часу, ніж вона планувала. Дарма вони зупинилися на каву у тій маленькій старомодній забігайлівці.

Ґвен уже й сама не певна, чого очікувала, коли запропонувала вибратися кудись на вихідні. Хотілося змінити оточення, провести трохи часу разом у тиші та спокої там, де ніщо не нагадувало б Райлі про те, що її життя перетворилося на руїну. Мабуть, було наївно думати, що все буде так просто.

У Ґвен теж є свій багаж, щоправда більш задавнений, але вона так само повсюди тягає його з собою. Та жінка твердо вирішила залишити його позаду, принаймні на ці вихідні. Маленький вишуканий готель десь у глушині, добра їжа, ніякого інтернету, неторкана природа — це саме те, що їм обом потрібно.

Райлі нервово визирає у вікно машини, вдивляючись у тінистий ліс і намагаючись не уявляти, як будь-якої миті хтось може вискочити на дорогу й, розмахуючи руками, намагатиметься зупинити їхнє авто. Жінка стискає заховані в кишенях пуховика руки у кулаки. Мусить нагадувати собі, що більше не в Афганістані. Вона вдома, у безпеці, у штаті Нью-Йорк. Нічого поганого з нею тут не станеться.

Робота змінила її. Усе те, що їй довелося побачити, змінило її так, що Райлі вже й сама себе не впізнає. Вона крадькома зиркає на Ґвен. Колись вони були близькі. А зараз Райлі навіть не певна, чому погодилася поїхати з нею до цього віддаленого готелю. Вона спостерігає за Ґвен: та напружено зосередилася на звивистій дорозі, що дереться слизьким схилом, заводячи їх далі в гори.

— З тобою все гаразд? — раптом питає Райлі.

— Зі мною? — перепитує Ґвен. — Так, усе добре. Скоро маємо бути на місці.

На факультеті журналістики, ще коли вони обидві вчилися в Нью-Йоркському університеті, Ґвен була врівноваженою й прагматичною у їхній парі. А от Райлі мала амбіції, хотіла бути у вирі подій. У Ґвен же не було потягу до пригод. Вона завжди віддавала перевагу книжкам і тиші. Після закінчення університету Ґвен так і не змогла отримати гідну роботу в газеті, але швидко знайшла застосування своїм навичкам на непоганій посаді у відділі корпоративних зв’язків і, здається, ніколи про це не шкодувала. А Райлі вирушила в зони військових дій. І довгий час непогано трималася.

От знову. Чому вона продовжує про це думати? Райлі відчуває, що починає розвалюватися на частини. Намагається вповільнити дихання, як її вчили. Не можна дати картинам з минулого нахлинути й заволодіти собою.

Девід Пейлі паркується на розчищеній від снігу ділянці праворуч від готелю, виходить з машини і розминає затерплі м’язи. Через погоду поїздка з Нью-Йорка зайняла більше часу, ніж очікував чоловік, і тепер у нього все тіло заніміло — нагадування про те, що він уже не такий молодий, як колись. Перш ніж забирати дорожню сумку із заднього сидіння «мерседеса», він хвилинку стоїть під густим снігопадом і роздивляється готель «У Мітчелла».

Це елегантна триповерхова будівля з червоної цегли і з дерев’яним оздобленням, як на пряникових будиночках, яку зусібіч оточує ліс. Перед Девідом відкривається чудовий вид на фасад маленького готелю з, очевидно, розкішним подвір’ям, наразі похованим під шаром снігу. Трохи оддалік до будівлі підкрадаються високі хвойні дерева й товсті голі стовбури — безлисті, проте закутані в білу шубу. В центрі галявини перед готелем розкинуло свої товсті віття велетенське дерево. Усе довкола вкрите чистим білим снігом, який поглинає кожен звук. Тут так тихо й спокійно, що Девід відчуває, як його плечі починають розслаблятися.

На всіх трьох поверхах готелю на рівній відстані одне від одного розташовуються великі прямокутні вікна. Широкі східці ведуть до дерев’яного ґанку та подвійних вхідних дверей, прикрашених гілками ялиці. Хоч надворі ще видно — заледве, — ліхтарі по обидва боки від дверей уже засвітили, і з вікон на першому поверсі також ллється м’яке жовте світло, надаючи будинку привітного, затишного вигляду. Девід стоїть нерухомо, намагаючись відігнати від себе весь той стрес, що накопичився за день, тиждень, за останні кілька років, а сніг тим часом плавно опускається на його волосся і лоскоче губи. Чоловікові здається, ніби він повернувся назад у часі, у добріші, більш невинні дні.

Наступні сорок вісім годин він спробує не думати про роботу. Хоч який ти зайнятий, усім час від часу потрібно підзаряджатися, навіть — а може, особливо — успішним кримінальним адвокатам. Девідові рідко вдається викроїти бодай кілька вільних годин, не кажучи вже про цілі вихідні. Тож цього разу він просто мусить гарно відпочити.

П’ятниця, 17:00

Лорен Дей дивиться на чоловіка поруч себе — Ієна Бітона. Той уміло кермує автомобілем, незважаючи на небезпечні погодні умови, наче в цьому немає нічого складного. Ієн усміхається до Лорен, і жінка всміхається у відповідь. В Ієна неймовірна усмішка, така, від якої забиває дух. Узагалі-то він доволі красивий чоловік, високий і статний, але, коли вони вперше зустрілися, саме його усмішка привабила Лорен, а також його невимушений шарм, перед яким просто неможливо встояти. Вона риється у сумочці, шукаючи помаду. Знаходить — гарний відтінок червоного, що оживляє її обличчя, — і обережно наносить, дивлячись у дзеркало на сонцезахисному козирку. Машину трохи заносить, і на мить рука Лорен застигає в повітрі, та Ієн вправно вирівнює авто. На цій ділянці дорога звивається сильніше, й автомобіль раз по раз норовить злетіти на узбіччя.

— Як же слизько, — каже Лорен.

— Не хвилюйся. Нічого такого, з чим я не впорався б, — відповідає Ієн і широко всміхається, змушуючи Лорен теж усміхнутися. Його самовпевненість їй також до вподоби.

— Зажди-но… Що це там таке? — раптом вигукує жінка.

Трохи попереду, праворуч від них, видніється якийсь темний силует. День видався похмурим, та ще й сніг падає так густо, що важко щось розібрати, але, здається, там у кюветі застрягло авто.

Лорен напружено вдивляється у вікно, поки вони під’їжджають ближче, а Ієн шукає, де б зупинитися.

— Здається, у тій машині хтось є, — каже Лорен.

— Чому вони не ввімкнули аварійні вогні? — бурчить Ієн.

Він обережно зупиняє авто на узбіччі, пильнуючи, щоб часом самому не скотитися в кювет. Лорен полишає тепло салону й одразу грузне у кількох дюймах свіжого снігу, який набивається їй у чоботи, обпалюючи щиколотки. Вона чує, що Ієн теж вийшов із машини з протилежного боку, хряснувши дверцятами.

— Агов! — гукає Лорен у напрямку нерухомого автомобіля. Водійські дверцята повільно відчиняються.

Вона починає обережно спускатися схилом, кілька разів мало не послизнувшись. Земля нерівна, а тому рівновагу втримувати важко. Врешті Лорен дістається до машини й, ухопившись лівою рукою за дверцята, щоб не впасти, зазирає до салону.

— З вами все гаразд? — питає.

За кермом виявляється жінка майже одного з нею віку — років тридцяти. Вона має трохи наляканий вигляд, але на лобовому склі жодних тріщин, та й пасок безпеки застібнуто. Лорен переводить погляд далі, на жінку на пасажирському сидінні. Обличчя у тої пополотніло й вкрилося краплинками поту, а сама вона незмигно дивиться поперед себе, геть не помічаючи Лорен. Здається, вона пережила неабияке потрясіння.

Водійка кидає швидкий погляд на свою супутницю, а тоді зі вдячністю повертається до Лорен.

— З нами все гаразд, дякую. Ми з’їхали з дороги усього кілька хвилин тому. Саме думали, що тепер будемо робити. Аж тут ви на нас натрапили.

Ієн підійшов позаду Лорен і тепер зазирає їй через плече, роздивляючись двох жінок у салоні автомобіля.

— Здається, вам знадобиться буксир, — каже він, даруючи їм свою чарівну усмішку.

— Просто чудово, — зітхає жінка за кермом.

— Куди ви прямуєте? — питає Лорен.

— До готелю «У Мітчелла».

— Оце так збіг, — каже Ієн. — Ми теж туди їдемо. Щоправда, не думаю, що у цій глушині є ще щось. Давайте ми вас підвеземо, а вже в готелі ви домовитеся, щоб хтось витяг ваше авто з кювету?

Жінка полегшено всміхається й киває. Вона явно рада несподіваному порятунку. «Та й не дивно, — думає Лорен, — тут цілком можна замерзнути на смерть». А от її супутниця ніяк не реагує. Ніби поринула у власний світ.

— У вас є речі? — питає Лорен.

— Так, у багажнику.

Водійка виходить із салону й починає пробиратися крізь глибокий сніг до задньої частини авто. Її пасажирка, нарешті оговтавшись від трансу, теж вибирається з машини й наздоганяє свою подругу, коли та саме відчиняє багажник. Кожна виймає звідти по сумці.

Ієн уже видерся на узбіччя і, нахилившись униз, допомагає кожній з трьох жінок вибратися з кювету. Навіть з його допомогою підйом виходить незграбним.

— Величезне вам дякую, — каже водійка. — Мене звати Ґвен, а це — Райлі.

— Я Лорен, а це — Ієн, — називається їхня рятівниця. — Сідайте хутчіш у машину. Тут так холодно.

Лорен крадькома зиркає на жінку на ім’я Райлі, яка так і не промовила ні слова. Цікаво, що з нею таке. Щось у цій Райлі її насторожує.

2

П’ятниця, 17:00

Беверлі Салліван жбурляє сумку на підлогу й окидає поглядом кімнату. Ідеально. Точнісінько як на брошурі. Тут відчувається певна старомодна розкіш. Беверлі до такого не звикла, а тому повільно походжає кімнатою, торкаючись усього підряд. На велетенському антикварному ліжку гора подушок; різьблена шафа просто неймовірна, а товстий східний килим, мабуть, коштував цілий статок. Жінка зупиняється перед вікном, що виходить на подвір’я готелю. Заметіль зробила все довкола невимовно красивим. Свіжий сніг завжди вселяє в Беверлі надію.

Вона відвертається від вікна й зазирає в суміжну ванну — оазу з білого мармуру. Тут усе сяє чистотою й повсюди розкладено пухнасті білі рушники. Беверлі швидко оглядає своє відображення у витонченому дзеркалі над умивальником і повертається до кімнати. Сідає на ліжко, випробовуючи його на пружність, і починає гадати, де так забарився її чоловік. Генрі залишився унизу, біля стійки реєстрації, щоб розпитати про катання на лижах і ще бозна-що, тож їй довелося підніматися до номера самій. Генрі наполіг, щоб вона на нього не чекала, хоч Беверлі радо посиділа б у одному з оббитих темно-синім оксамитом крісел чи на одному з диванів біля кам’яного каміна у вестибюлі, поки її чоловік розпитував про спорядження. Та Беверлі не хотіла здіймати бучу. А зараз вона намагається не почуватися розчарованою. Жінка розуміє, що має пройти трохи часу, перш ніж Генрі почне розслаблятися. От тільки він, здається, намагається заповнити їхні вихідні активністю, у той час як вона хоче відпочити від метушні і просто побути удвох. Складається таке враження, ніби Генрі робить усе можливе, тільки б не залишатися з нею наодинці, ніби він зовсім не хоче тут бути.

Беверлі знає, що їхній шлюб… треба полагодити. Не сказати, що він тріщить по швах, аж ніяк. Однак їм є над чим попрацювати. Вони віддалилися, почали сприймати одне одного як даність. У цьому є і її провина. Як вижити сучасному шлюбові, коли проти нього повстало стільки різноманітних сил? Побут, сплата рахунків, діти — усе приїдається й починає наводити тугу. У кожного своя повноцінна робота і завжди повно справ. Беверлі сумнівається, що одні вихідні у мальовничому готелі, далеко від усіх, зуміють усе виправити, але це може стати початком. Початком, який вони точно не отримали б, залишившись удома. Їм конче необхідно знову встановити контакт, згадати, що їм одне в одному подобається. Побути подалі від вічно набурмосених підлітків, які тільки те й роблять, що гризуться між собою і постійно вимагають уваги, висотуючи з батьків усі сили. Беверлі зітхає й хнюпиться. Ну чому вони з Генрі так часто сваряться через дітей? Жінка сподівається, що цими вихідними вони нарешті зможуть спокійно поговорити, без того виснажливого напруження, що повсюди їх супроводжує, ніколи надовго не зникаючи.

З деякою тривогою вона намагається уявити, як пройдуть ці два дні і чи, коли вони з чоловіком повернуться додому, щось зміниться.

Генрі Салліван затримується біля стійки реєстрації у вестибюлі, ліворуч від головних сходів. Запах дров, що тліють у каміні, нагадує йому про різдвяні вечори, коли він був ще малим хлопчиськом. Чоловік розглядає глянцеві флаєри, що рекламують місцеві ресторани й туристичні принади. Звісно, «місцевими» їх можна назвати лише з великою натяжкою. Від готелю до них дорога неблизька. А зважаючи на те, як за вікном валить сніг, навряд чи вони з Беверлі туди виберуться. Хоча молодик за стійкою запевнив, що завтра працюватимуть снігоочисні машини і дороги мають розчистити. Генрі теребить мобільний у кишені штанів. Сигнал тут не ловить, чого він аж ніяк не очікував. Беверлі про це не згадувала. Чоловік відчуває, як у ньому наростає роздратування.

Він і сам не знає, чому погодився на цю поїздку, хіба що, може, через почуття провини. Він уже про це шкодує і віддав би чимало, щоб повернутися додому. На мить Генрі дозволяє собі уявити, як сідає у машину, а дружину залишає тут. Як скоро Беверлі помітить, що він поїхав? Що робитиме? Та Генрі хутко розчавлює цю фантазію.

Останнім часом його дружина має дедалі нещасніший вигляд. Але, намагається себе запевнити чоловік, це не лише через нього. А й через дітей. Її роботу. Наближення старості. Втрату колишньої стрункості. Усе на купу. Жодна людина не може нести відповідальність за чиєсь щастя. Щастя Беверлі лише в її руках. Він не може зробити її щасливою.

А втім, Генрі не цілковитий бовдур. Він знає, що все не так просто. Колись він її кохав. Вона — мати його дітей. Однак більше він її не кохає. І гадки не має, що з цим робити.

Дана Гарт тупає чобітками від Стюарта Вайцмана, струшуючи з них сніг, і, переступивши поріг готелю, схвально оглядає вестибюль. Перше, що впадає їй в око, — це величні центральні сходи. Стійка й перила майстерно вирізьблені з відполірованого темного дерева. Широкі східці застелено товстою килимовою доріжкою з темним квітковим візерунком. Дана бачить, як виблискують латунні планки, якими закріплено килим. Це вражає, а Дану не так просто вразити. Сходи наводять її на думки про Скарлетт О’Гару зі «Звіяних вітром» чи Норму Десмонд з «Бульвару Сансет». «Так і хочеться одягнути свою найкращу довгу сукню для ефектного виходу, — думає жінка, — і ти готова до зйомок великим планом». От тільки вона не взяла з собою вечірньої сукні. Шкода, що доведеться змарнувати такий шанс.

Далі вона помічає великий кам’яний камін біля стіни ліворуч. Навколо каміна розставлено зручні дивани та крісла, щоб відвідувачі могли відпочити. Деякі оббиті темно-синім оксамитом, інші — темно-коричневою шкірою, а поруч стоять маленькі столики з лампами. Стіни до половини вкриті темними дерев’яними панелями. Розкішний персидський килим частково закриває темну дерев’яну підлогу, через що усе довкола видається затишним і дорогим водночас — саме так, як любить Дана. Над головою виблискує люстра. Запах дров у каміні нагадує про безтурботні дні, які вони з Метью провели у його родинному котеджі. Дана глибоко вдихає й усміхається. Вона дуже щаслива жінка. Нещодавно заручена, вирушила у спонтанну поїздку з чоловіком, за якого збирається вийти заміж. Усе просто прекрасно, включно з цим неймовірним готелем, який Метью знайшов для них.

Він висадив її перед готелем, а сам поїхав паркувати автомобіль. За хвилину чоловік приєднається до неї і принесе їхні сумки. Дана рушає через вестибюль, проминаючи камін, і зупиняється біля старомодної стійки реєстрації ліворуч від сходів. Тут усе блищить віковою патиною й добрим лаком для меблів. За стійкою сидить молодий чоловік, а поруч стоїть ще один, старший, — явно гість. Той обперся на стійку і гортає якісь брошури. Почувши, як вона підійшла, чоловік підводить голову. На якусь мить завмирає і витріщається на неї, а тоді ніяково усміхається і відводить погляд. Дану це не дивує. Вона вже звикла, що справляє такий ефект на чоловіків. Немов, побачивши її уперше, вони не ймуть віри своїм очам. Нічого з цим не вдієш.

Молодик за стійкою змірює її оцінювальним поглядом, майже непомітно, та все ж. До цього Дана теж звикла.

— Я Дана Гарт. Ми з нареченим зарезервували тут номер на ім’я Метью Гатчінсона.

— Так, звісно, — без запинки відповідає молодик і починає шукати їхні імена в реєстрі.

Дана помічає, що для реєстрації гостей тут використовують старий готельний реєстр — як незвично — а не комп’ютерну систему. За стійкою, попід стіною, стоять дерев’яні ящички, де зберігаються ключі від номерів.

— Ваш номер — 201. Це вгору по сходах, на другий поверх, і праворуч, — повідомляє молодик.

Двері позаду неї відчиняються, впускаючи до вестибюля порив холодного повітря, й, обернувшись, Дана бачить на порозі Метью з сумкою в кожній руці та шаром снігу на пальті й темному волоссі. Він підходить до неї, і жінка струшує сніг йому з плечей. Дані подобаються ці маленькі демонстрації власності.

— Вітаємо в готелі «У Мітчелла», — всміхається молодик за стійкою і простягає їм важкий латунний ключ. Дана лише тепер помічає, який він привабливий. — Вечерю ми подаємо в їдальні з сьомої по дев’яту вечора. А перед вечерею у вестибюлі на вас чекатимуть напої. Насолоджуйтеся відпочинком.

— Дякуємо, так і зробимо, — відповідає Метью, багатозначно зиркаючи на Дану.

Вона зводить догори свої ідеальні брови — так нагадує Метью чемно поводитися на людях.

Метью бере сумки і слідом за Даною піднімається по широких сходах. Ліфта тут немає. Зрештою, це маленький готель. Метью обирав дуже ретельно. Хотів знайти тихе й приватне місце, де вони з Даною могли б провести трохи часу разом перед тим, як почнеться уся ця метушня з весіллям, якої він узагалі волів би уникнути. Якби ж то вони могли втекти кудись на Кариби й там побратися. От тільки багатий спадкоємець з Нової Англії не може собі такого дозволити. Це розбило б серце його матінці та всім його тітонькам, і Метью не готовий узяти на себе таку відповідальність. Та й він знає, що, хоч Дані теж іноді допікає увесь цей стрес від планувань, нескінченних зустрічей та мільйонів деталей, без яких не обходиться весілля таких масштабів, проте вона з нетерпінням чекає цієї грандіозної події, що має відбутися навесні. От тільки останнім часом у неї почали траплятися нервові зриви. Ця невеличка перерва перед фінальним ривком їм обом піде на користь.

Товстий килим приглушує їхні кроки, тож вони майже нечутно піднімаються по сходах на другий поверх і проходять коридором до кімнати 201. На дверях прикріплено овальну латунну табличку з вигравіруваним номером.

Метью вставляє ключ у старомодний дверний замок і відчиняє перед Даною двері.

— Після вас.

Дана заходить у номер і схвально усміхається:

— Дуже гарно.

Крутнувшись, жінка повертається обличчям до Метью, який саме зачиняє за ними двері.

Він обвиває її руками за талію й каже:

— Якщо хтось тут і гарний, то це ти, — і цілує її.

Зрештою Дана грайливо відштовхує його і скидає з себе пальто. Метью робить те саме і вішає обидва пальта у шафу. Тоді вони разом оглядають кімнату. Ліжко, звісно, велике, і, як зазначає про себе Метью, з першокласними простирадлами. На подушках лежить загорнута у фольгу коробка цукерок. Ванна явно призначена для двох, а у відерці з льодом на маленькому столику біля дверей стоїть пляшка шампанського з вітальною листівкою. Вікна виходять на широке подвір’я перед готелем з обтяженими снігом деревами і довгою звивистою під’їзною доріжкою, що веде до головної дороги і яку зараз швидко засипає снігом. На парковці біля подвір’я з пів десятка машин. Двоє закоханих стоять поруч, визираючи у вікно.

— Це номер для молодят, — каже Метью, — якщо ти ще цього не зрозуміла.

— А не наврочимо? — питає Дана. — Гадаю, це погана прикмета замовляти номер для молодят, коли у вас ще не медовий місяць.

— Дурниці.

Вони спостерігають, як засніженою доріжкою хоробро пробирається автомобіль і зрештою доповзає до парковки. Звідти виходять четверо. Троє жінок і чоловік. Уткнувшись носом у Данину шию, Метью питає:

— Як ти ставишся до того, щоб подрімати перед вечерею?

Ієн Бітон плюхається в одне з крісел біля каміна у вестибюлі, поки Лорен реєструє їх і бере ключ від їхнього номера. Зараз йому не завадило б чогось випити. Цікаво, де тут у них бар. Праворуч від вестибюля розташована їдальня: скляні двері прочинено, і чоловік краєм ока помічає розставлені там столи з білими лляними скатертинами. Загалом це місце доволі гарне. Тут, певно, багато маленьких кімнаток і коридорів з прихованими нішами. Це вам не типовий сучасний готель, де все зроблено з максимальною ефективністю й спрямоване на максимальні прибутки.

Його увага звертається до двох жінок, яких вони врятували. Ґвен, водійка, отримує ключ за стійкою реєстрації. Здається, ті двоє ділитимуть номер. Ієн спостерігає, як вони піднімаються по сходах, і замислюється.

Підходить Лорен і простягає йому руку.

— Готовий піднятися в наш номер?

— Звісно.

— Вечеря з сьомої по дев’яту в їдальні, але перед тим тут подаватимуть коктейлі, — каже вона.

— Добре. То чого ми чекаємо?

— Нас поселили на третьому поверсі.

Він підводиться, бере сумки і йде слідом за Лорен по сходах. Тут так тихо. Можливо, це через сніг, а може, через товстий килим чи м’яке освітлення, але все навколо здається пом’якшеним, приглушеним.

— Та жінка Райлі не здалася тобі дивною? — шепоче Лорен, поки вони піднімаються вишуканими сходами.

— Вона була доволі знервованою, — визнає Ієн.

— За весь час, що ми пробули з ними, вона не промовила ні слова. Вони усього-на-всього з’їхали в кювет. Ніхто ж не постраждав.

— Може, вона колись потрапляла в автомобільну аварію.

— Може.

Коли вони дістаються третього поверху, Лорен обертається до Ієна і каже:

— Вона здалася мені дуже напруженою. Від неї відходила якась дивна аура.

— Не думай про неї, — промовляє той, несподівано цілуючи жінку. — Думай про мене.

3

П’ятниця, 17:30

Ґвен сидить на ліжку, тому, що найдалі від дверей, — у них із Райлі номер на третьому поверсі з двома двоспальними ліжками, як вони і просили, — і схвильовано спостерігає за подругою. Та жінка, Лорен, помітила, що з Райлі щось не так.

Раптом Ґвен спадає на думку, що, можливо, вона — не те, що Райлі зараз потрібно. Вона сподівалася, що її врівноважений прагматизм зуміє заспокоїти Райлі, а натомість відчуває, як їй самій починає передаватися тиха паніка подруги. Райлі завжди була сильнішою особистістю. Можна було й раніше здогадатися, що це вона матиме вплив на Ґвен, а не навпаки. Ґвен уже починає зазирати в темні закутки й здригатися від несподіваних звуків, поки її уява змальовує можливі жахіття. Може, річ у тому, що вони перебувають у незнайомому місці, а може, це так на неї діє старовинна атмосфера готелю.

— Давай трохи освіжимося і підемо чогось вип’ємо перед вечерею, — пропонує Ґвен.

— Давай, — згоджується Райлі без особливого ентузіазму.

Вона дуже бліда, і довге світле волосся спадає обвислими пасмами їй на обличчя. Ні сліду колишньої енергійності. Колись Райлі була красунею, але тепер так і не скажеш. Ґвен жене від себе цю жахливу думку і намагається вірити, що врода повернеться.

— Я знаю, що зараз у тебе непрості часи, — вмовляє вона Райлі. — Але ти мусиш спробувати.

Та кидає на неї погляд, сповнений… роздратування, мабуть, чи то зневаги. А може, гніву. Ґвен відчуває, як у ній самій спалахує іскра гніву, і раптом усвідомлює, що це будуть довгі вихідні і їй доведеться вважати, що говорить. Проте жінка одразу нагадує собі, що Райлі — одна з її найкращих подруг, і Ґвен багато чим їй завдячує. Вона хоче допомогти Райлі знову звестися на ноги, хоче, щоб її розкішна, життєрадісна подруга повернулася. Та що там, Ґвен хоче знову заздрити Райлі, як і раніше.

— Давай я розчешу тобі волосся, — пропонує.

Вона встає зі свого ліжка і починає порпатися у сумочці Райлі в пошуках гребінця. Тоді сідає позаду подруги і починає розчісувати її волосся повільними заспокійливими рухами. Поступово плечі Райлі поволі розслабляються.

— Готово, — нарешті каже Ґвен. — Підмалюй ще тільки губи. Мені, до речі, теж не завадить. І ми спустимося вниз чогось попоїсти. А тоді повернемося сюди і будемо розмовляти до ранку, як колись. Або почитаємо, якщо захочеш.

Ґвен привезла з собою кілька книжок і зовсім не проти втекти від реальності, занурившись у вигаданий світ. Її життя теж далеке від ідеалу.

Позаду стійки реєстрації західною частиною готелю проходить коридор, розділяючи в такий спосіб західне крило будівлі на передні та задні кімнати. У кінці коридору розташовано бар, куди якраз і зазирає Девід Пейлі, але зараз там порожньо. Праворуч від дверей стоїть барна стійка з вражаючою колекцією пляшок зі спиртним, от тільки немає нікого, хто налив би йому випити. Кімната оббита такими самими дорогими темними панелями, що й вестибюль. Навпроти барної стійки, у протилежному кінці кімнати, видніється красиво облицьований камін, а над ним висить картина, виконана олійними фарбами, — похмуре зображення чоловіка, який тримає за ногу фазана. Вікна бару виходять на подвір’я перед готелем. Перед каміном розставлено кілька маленьких столиків і старовинних, зате зручних шкіряних крісел. Це дуже чоловіча кімната.

Девід думає, що йому робити: залишитися тут і сподіватися, що надійде бармен, чи повернутися до вестибюля і зачекати, поки принесуть напої. Подорожувати одинцем іноді ніяково. Девід сідає у шкіряне клубне крісло біля каміна, у якому ще не розпалили вогонь, чекає кілька хвилин, бачить, що ніхто не приходить, і зрештою повертається до вестибюля. Там теж нікого немає; навіть молодик, що сидів за стійкою реєстрації, і той кудись зник. Девід ударяє по старомодному дзвіночку. Чітке дзеленькання лунає голосніше, ніж він очікував, і чоловік здригається від несподіванки. З коридору за стійкою реєстрації до нього вибігає молодик, що був тут раніше.

— Перепрошую, що змусив вас чекати, — каже той, вибачливо усміхаючись. — Через погоду нам трохи не вистачає рук.

— Я лише хотів чогось випити.

— Звісно. Ми подаватимемо напої тут, у вестибюлі. За кілька хвилин я привезу барний візок.

— Гаразд, я зачекаю, — миролюбно каже Девід.

Усе, чого він зараз хоче, — то це чогось випити й посидіти в зручному кріслі біля каміна. Тоді скуштувати смачної вечері і зануритися в глибокий безтурботний сон.

Чоловік сідає. Цікаво, хто ще складе йому компанію. Незабаром до нього вже долинає торохтіння коліс і дзенькіт келихів. Девід підводить голову і бачить, як молодик штовхає до вестибюля барний візок, заставлений усім необхідним. Тут є звичні барні інструменти, а також шейкер для коктейлів, відерце з льодом, кілька міксів і декоративних елементів, добрі лікери й різноманітні склянки та фужери. На нижній перекладині пляшки з вином, а також відерце, наповнене льодом, з якого стирчить загорнута у фольгу пляшка шампанського.

— Чого бажаєте? — питає молодик.

«Ще зовсім хлопчисько», — думає Девід. Його сьогоднішній бармен такий юний. Певно, йому двадцять один, не більше.

— Як вас звати? — питає він.

— Бредлі, — відповідає молодик.

— А ви достатньо дорослий, Бредлі, щоб подавати алкоголь у штаті Нью-Йорк? — глузливо питає Девід.

— Я старший, ніж здаюся, — розпливається в усмішці той. — Мені двадцять два.

— Тоді мені джин із тоніком, будь ласка, — Девід і собі усміхається.

Бредлі вправно готує напій. Спостерігаючи за ним, краєм ока Девід помічає якийсь рух і переводить погляд у той бік. Сходами до них спускається молода пара.

— О, те, що треба! — вигукує новоприбулий чоловік, помітивши візок. Він усміхається і потирає руки для ще більшого ефекту.

Та усмішка мимоволі привертає увагу. Завдяки їй незнайомець одразу ж викликає в Девіда симпатію. Він високий і худорлявий, зі скуйовдженим каштановим волоссям і незначною щетиною, у джинсах і простій сорочці — цілком невимушений стрій, хоча, як підозрює Девід, такий вигляд зійшов би тому чоловікові з рук будь-де. Девід радий його появі; йому зараз не завадить безтурботна розмова, допоможе відволіктися. Жінка, що прийшла з чоловіком, приваблива, але її краса не така разюча, як у тієї, яку Девід нещодавно проминув на сходах. На мить він замислюється, чи всі у цьому готелі приїхали парами.

— Не заперечуєте, якщо ми до вас приєднаємося? — питає новоприбулий.

— Зовсім ні, — каже Девід.

— Я Ієн, — називається чоловік і простягає руку для потиску.

Жінка теж простягає Девідові руку:

— А я Лорен.

— Приємно познайомитися, — відповідає він. — Девід.

— Тут доволі безлюдно, — зауважує Лорен, роззираючись довкола.

Бредлі киває:

— У готелі не так багато гостей. У нас дванадцять номерів, але цими вихідними заповнено лише шість. Через хуртовину кілька бронювань було скасовано. І дехто з нашого персоналу — як ото бармен і економка, — не змогли до нас дістатися. Але я тут, тож усе гаразд. — Він сплескує руками і з ентузіазмом додає: — Принаймні я непогано вмію змішувати напої. Мене сам бармен навчав.

— От і чудово! — каже Ієн. — Зробите мені віскі з содою?

— Звісно.

— А мені «Мангеттен», будь ласка, — просить Лорен.

— Сподіваюся, кухар прибув без пригод? — запитує Ієн. — Бо я вмираю з голоду.

Бредлі змовницьки здіймає одну брову:

— Не хвилюйтеся. Кухар — мій тато. Готель належить нашій родині. Ми живемо на території — в апартаментах наприкінці коридору, за баром, — він киває у той бік. — Ми впораємося удвох, допоки дороги не розчистять. Щоправда, вечеря сьогодні більше скидатиметься на фуршет.

У вікна врізається сердитий порив вітру. Гості інстинктивно обертаються на звук.

— У нас тут бувають добрячі бурі, — промовляє Бредлі.

Тут Девід помічає старшого чоловіка, що з’явився у вестибюлі. Судячи з фартуха, він прийшов з кухні, яка, очевидно, розташовується за їдальнею. Батько Бредлі.

— Вітаю, і ласкаво просимо, — каже чоловік. — Я Джеймс Гарвуд, власник цього готелю. І кухар, — додає. — Можете не хвилюватися. Обіцяю, ми добре про вас подбаємо попри негоду.

Девід змірює його поглядом. Від Джеймса віє впевненістю чоловіка, який переконаний у тому, що зможе дотримати своєї обіцянки. Бізнес явно іде вгору; він пишається своїм закладом, і це видно неозброєним оком. Джеймс кілька хвилин балакає з гостями, а тоді повертається на кухню.

Девід зручніше вмощується у кріслі, і його надія на приємні вихідні міцніє.

Лорен спостерігає, як Ієн зачаровує чоловіка, що сидить біля каміна. Ієн може знайти спільну мову будь із ким. Він уже з’ясував, що Девід кримінальний адвокат із Нью-Йорка, і тепер намагається витягнути з того подробиці котроїсь зі справ.

— Яка найцікавіша справа, над якою вам доводилося працювати? — допитується Ієн.

— Вони усі цікаві, — посміхається адвокат, уникаючи відповіді.

— А чи є серед них такі, про які ми могли читати в газетах? — підхоплює Лорен.

— Цілком можливо.

У цю мить вона чує, як хтось спускається сходами, і, обертаючись через плече, дивиться догори. Це Ґвен та Райлі. Лорен помічає, що адвокат спостерігає за ними, поки вони спускаються. Двоє жінок підходять до них і вмощуються на дивані навпроти каміна. Ґвен несміливо усміхається, Райлі ні на кого не дивиться. Добре, що поруч є Бредлі з напоями, на які можна відволіктися. Обидві замовляють по келиху мерло і змовкають.

«А Ґвен має зовсім інакший вигляд без лижної шапки і надутої зимової куртки», — думає Лорен. Невисокого зросту, тендітна і струнка, її блискуче чорне волосся дивно контрастує з білосніжною шкірою. Райлі вища за подругу, але її світле волосся млявими пасмами спадає на плечі. Поруч із Ґвен вона видається нездоровою.

Ієн не дає Девідові зіскочити з гачка:

— Вам доводилося захищати убивць? — запитує.

Зрештою, бачачи таку завзятість, адвокат мимоволі розпливається в усмішці.

— Так, доводилось, — він розкручує келих, помішуючи напій. — І не раз.

— Ну ж бо, розкажіть нам!

— Не звертайте на нього уваги, — втручається Лорен. — Він дивиться забагато кримінальних серіалів.

— Боюся, у житті все трохи інакше, — відказує адвокат.

— Що ви маєте на увазі? — запитує Лорен, помічаючи, що кутики Девідових губ опустилися.

Той стенає плечима.

— У серіалах правосуддя повсякчас перемагає. У реальному житті це не завжди так.

— Хочете сказати, що ви — як адвокат — надто добре виконуєте свою роботу? — видає Ієн, і всі вибухають реготом.

Лорен бачить, як дві жінки про щось шепочуться, але не може розчути слів. Вони говорять дуже тихо.

— Стараюся, як можу, — каже Девід.

— Як вам це вдається? — питає Лорен. — Як притлумлюєте свою совість, коли… захищаєте когось, знаючи, що, можливо, ця людина вчинила щось жахливе? — І майже одразу поспіхом додає: — Пробачте. Я зовсім не намагаюся вас судити.

Девід Пейлі дивиться вниз, на свій майже порожній келих, і думає, як відповісти. Його запитували про те саме багато разів. Він доволі успішний як адвокат. А як людина — і сам не знає. Його партнери по фірмі вже давно м’яко натякали, щоб чоловік ненадовго взяв відпустку, можливо, поїхав у подорож. Але йому ні з ким подорожувати. У нього більше немає дружини. І хоч, подорожуючи світом, він, безумовно, зможе трохи відволіктися, це не заповнить порожнечі у його душі. Те, що Девід провів добру половину своєї кар’єри, успішно захищаючи убивць, безумовно наклало на нього свій відбиток. Але він має готову відповідь на запитання Лорен. Знає, що сказати. А самому вірити в це не обов’язково.

— Адвокат — це моя робота. Згідно з нашою юридичною системою, кожен вважається невинним, допоки не буде доведено протилежне. Моя робота полягає в тому, щоб представляти інтереси обвинуваченого так добре, як тільки зможу. — А тоді додає: — Якби адвокати могли запросто відмовитися захищати когось через свою бридливість чи за велінням совісті…

Лорен ловить кожнісіньке його слово.

Девід стенає плечима.

— У будь-якому разі без адвокатів система не працюватиме. — Він робить великий ковток. У теорії усе звучить так правильно. — Ми мусимо дивитися на картину загалом, — додає він, не кажучи своїм слухачам, як важко це буває.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.