2021

ISBN 978-966-982-531-5 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Обкладинка Оксани Скворчинської

Електронна версія створена за виданням:

Кокотюха А. А.

К59 Вигнанець і шляхетна полонянка / Андрій Кокотюха ; обкл. О. Скворчинської. — Х. : Віват, 2021. — 304 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-942-959-9

1919 рік, Катеринославщина. Колишній поліцейський-вигнанець Платон Чечель служить у петлюрівській розвідці. Виконуючи таємне завдання в глибокому ворожому тилу, Платон опиняється в пастці і дивом виривається від білих. Але — потрапляє до рук червоних... Тепер він за крок до розстрілу. Разом із ним у полоні юна і шляхетна Дарина Ільницька. Страшно подумати, що загрожує їй. Тому Чечель робить відчайдушну спробу врятувати себе та дівчину — береться розслідувати вбивство ворожого командира. Ціна звільнення — знайдений вбивця. Тільки ж навяд можна вірити комісарським обіцянкам...

УДК 821.161.2-312.4

© Кокотюха А. А., 2018

© Скворчинська О. І., обкладинка, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2021

Розділ 1. Пан ротмістр гнівається

1919 рік, липень

Катеринослав1, Катерининський проспект, готель «Франція»

— Яке ви маєте право?! Неподобство!

— Заберіть його звідси!

— Ми чекали! Люди вбачали у вас визволителів! Ставали на коліна перед вами! Закида`ли квітами! А ви що коїте?! Як поводитеся?! Я напишу скаргу самому Денікіну!

Ротмістр Луконін на видиху закотив очі під лоба. Збоку це нагадувало мавп’ячу гримасу, проте офіцер і прагнув саме такого ефекту. Добровольча армія2 зайшла до міста лише десять днів тому. Контррозвідка знайшла приміщення в готелі «Франція». Роботу налагодила не одразу, але швидше, ніж Щетинін3 склав присягу й сів у губернаторське крісло. І відтоді дня не минало, аби котрийсь цивільний не погрожував скаргою.

Закону та справедливості ображені збиралися шукати не тільки в командувача, який далеко. Хтось мав намір достукатися до Шкуро4. Інші розважливо обмежувалися спробою прорватися до начальника контррозвідки. Громадяни, котрі сподівалися на власні довоєнні регалії, товклися в приймальні губернатора. Реалісти — для Луконіна це не було секретом — йшли найбільш перевіреним шляхом: тицяли хабарі, домовлялися про викуп. Більшість прохачів становили місцеві євреї. Не колишні великі заводчики-фабриканти, а переважно крамарі — середнячки, а то й зовсім бідні. Так, принаймні, вони визначали себе, вимолюючи відпустити їхніх родичів.

Морочити начальника відділу «Азбуки»5 дурницями на кшталт бідних євреїв офіцер для особливих доручень не бачив потреби. Капітан Веригін без того мав чимало справ, із яких вирішити міг у найкращому разі меншу половину. Брак фінансування тут не головне. Зрештою, грошей завжди не стає, особливо під час війни. Значно більше гальмувала ефективну роботу нестача кадрів.

Затверджений штатний розпис кожного відділу передбачав не більш як чотирнадцять посад. Із них частина — канцелярські дівиці й кур’єри. Інша частина — керівники різних рівнів, як-от Луконін, і лише десяток агентів. Бажанням служити на благо «білої справи»6 щиро палав кожен. Проте досвідом роботи могла похвалитися меншість. Голого патріотизму, замішаного на «вірі, царі та вітчизні», для ефективної, результативної служби було замало.

Через те ротмістр Олексій Луконін радів кожному, хто бодай трохи знався на тому, як працює хай не контррозвідка, але розшук, поліцейська система загалом. Два дні тому на службу зголосився черговий такий, ідейний доброволець із цінним для «Азбуки» не поліцейським, та все ж військовим досвідом.

Таких ветеранів Веригін виділяв із загальної маси найперше. Унтер Ігор Хомутов записався в добровольці ще минулої осені, коли місто контролювала влада Скоропадського. Утім, уже трошки більше ніж за місяць після створення Катеринославського загону гетьмана в Києві повалила Директорія. Тож перший бій новостворений корпус дав уже армії Петлюри. Не втримавши місто, добровольці виступили на Крим для з’єднання з основними силами, у які на початку року благополучно влилися та в яких розчинилися.

Але Хомутову та ще кільком десяткам його товаришів не пощастило. Під час оборони, як сам пояснив, дістав поранення, куля прошила щоку, дивом не зачепивши ока, тільки вибивши два зуби. На пам’ять лишився рваний шрам, який вчорашній доброволець частково прикрив бородою. Втім, не мав потворного вигляду. Вкупі з йоржиком вусів нагадував благородного розбійника. Ротмістр навіть прозвав його позаочі Дубровським, надто вже унтер відповідав образу, описаному свого часу Пушкіним. Та й пригод відтоді пережив не менше.

Про свої піврічні поневіряння Хомутов повідав коротко. Ще й помітно соромився. Мовляв, даруйте, пане ротмістре, похвалитися нічим. Жодних подвигів чи диверсій, жодного вбитого комуніста чи комісара. Навпаки, сам боявся бути вбитим. Тому й ховався, мов щур: спершу від петлюрівців, далі — від червоних, котрі прийшли на їхнє місце. Відсиджувався в підвалі, потім вибрався з міста, переховувався на хуторі. Але ж дочекався визволителів, пане ротмістре, готовий служити далі вірою й правдою.

Шкуро вибив «червоних» з Катеринослава, не узгодивши операції з командуванням. Тож для Денікіна захоплення міста виявилося хай приємною, але все ж таки несподіванкою. Поки основні сили підтягувалися, Шкуро утримував плацдарм самотужки. Тож бої точилися вже п’яту добу. Над містом шугали ворожі аероплани. Бомби розтрощили кам’яні торгові ряди Озерного базару7, залишивши, серед іншого, трупи козаків, котрі грабували крамарів за неписаним правом переможців. Канонада то наближалася, то віддалялася, замовкаючи лиш на короткі проміжки часу. І все одно роботи на стратегічних об’єктах, передусім у залізничних майстернях і портах, відновилися найперше. Їх особливо охороняли, а також, що за таких умов найголовніше, забезпечували робітників харчовим пайком. Для розбитого, виснаженого, паралізованого міста це значило чимало.

Зважаючи на фактичний стан облоги, нехай основні сили й припинять її з дня на день, перевірити нову особу ротмістр Луконін вирішив пізніше. Бо можливостей для повноцінного, правильного встановлення особи не було. Контррозвідка щойно вкомплектувала штат, тільки розгортала діяльність, і перше, до чого взялася, — виявлення залишених у тилу підпільників та диверсантів. Причому що більше місто брала армія під контроль, то строкатішим був ворог.

Катеринослав, чи не найбільше стратегічно важливе місто Південного Сходу, мав вихід не тільки на залізничні вузли, а й на дніпровські порти. Тому став перехрестям інтересів різних політичних та військових спільнот. Котрі ще й не мирилися між собою.

З одного боку, «червоні» та петлюрівці вбачали в денікінцях спільного ворога. Проте зусилля проти нього не об’єднували через протилежні ідейні позиції. Тому, воюючи з «білими», також крутилися одне в одного під ногами, здебільшого діючи на самознищення, — адже користувалися найменшою нагодою здати супротивників «Азбуці».

З іншого боку, обом сторонам заважали озброєні анархісти, передусім махновці. Ці мали на меті не так здобути політичну перемогу, бо політика їх мало цікавила, як внести хаос. Налетіти, здійняти якомога більше галасу, здобути ситуативну перемогу. Аби потім продати себе як потужну військову силу котромусь із ворогів.

Проте не Махном єдиним: у губернії, мов гриби після щедрого дощу, росли менші загони. Часто їхні отамани збирали під себе кількасот шабель. Але готові були укласти пакт про ненапад чи навіть військовий союз із усяким, хто офіційно закріпить за ними певні території. У батьки Махна апетити великі: його Революційна армія облизувалася на цілі повіти. Інші отамани обмежувалися великим селом і приналежними до нього хуторами. Веригіна вони турбували найбільше, бо домовитися селянські отамани найшвидше могли з червоними. Петлюрівців не визнавали й прирівнювали до білих, вважаючи однаковими гнобителями трудового люду. Натомість більшовики були ближчими ідейно, бо воювали проти буржуїв за панування робітничо-селянської влади.

Єднання цих двох некерованих сил, на думку Веригіна, не мало тривалих перспектив. Адже «червоні» не для того скоро вже два роки, як захопили владу, аби ділитися нею чи дозволяти створення незалежних анклавів. Проте військові перемоги та поразки залежать від становища тут і тепер. А отамани, навіть маючи за собою невелике військо, діяли на своїх теренах. Де їх, на відміну від білих та червоних, підтримувало місцеве населення.

Війну без такої підтримки виграти складно, не раз повторював Веригін. І раз у раз згадував всує Наполеона з його армією, яку сто років тому в Росії кусали з тилу партизанські загони. І саме вони, а не регулярна армія, деморалізована після здавання Москви, гнали ворогів назад.

Щодо петлюрівців, то тут, на думку Веригіна, усе було значно простіше.

Почати з того, що в тутешній губернії вони не встигли здобути значної підтримки. Хоча б через брак часу: надто короткою була їхня влада, аби створити в Катеринославі плацдарм. Тим не менше петлюрівське підпілля хай у меншості, але існувало. До активних силових акцій не вдавалося, більше придивлялося, час від часу агітувало. І, як повідомив нещодавно начальник відділу «Азбуки», їхні очільники з ініціативи Симона Петлюри почали зондувати ґрунт для можливих перемовин із Денікіним.

— Іменують себе самостійниками, а самостійності — нуль! — Капітан під час наради не стримував іронії, ще й склав пальці правої руки, демонструючи «нулик» наочно. — Уявіть собі, панове! Їхній так званий головний отаман хоче домовитися з нашим командувачем! Пропонують свою, як це там, — Веригін картинно наморщив лоба, сказав по складах, — ді-є-ву ар-мі-ю, аби разом бити червоних! І при тому відмовляються визнавати над собою зверхність російської монархії! Так само хочуть самостійності, ще й мають нахабство показувати якісь карти з якимись своїми державними кордонами! Панове, як вам таке сподобається: самостійники, крім усього, хочуть собі Кубань за військову допомогу! Кубань, панове офіцери!

Слухаючи це, ротмістр Луконін тоді засміявся першим.

Як і решта, він чудово розумів: у Петлюри нічого не вийде. І якщо буде йти до когось на уклін, то хіба до отаманів. Саме так, уклінно кланятися, ламати смушкову шапку. Бо банкують тут вони. Мають золоту акцію, із чим доведеться миритися. Можливо, рано чи пізно до самостійників це дійде, але хай краще пізно. Поки Добровольча армія тримала один фронт — з Червоною армією, до якої ситуативно, проте все ж не так активно долучалися сільські повстанські загони, теж переважно неоднорідні.

Фронт із Дієвою армією ще не відкрився.

Петлюра наводив містки.

Денікін тягнув час.

Тимчасовим перемир’ям між білими й петлюрівцями «Азбука» мала намір скористатися на повну. Проте діяти слід було швидше. Один план таких дій ротмістр Луконін і намагався втілити, залучивши новачка, унтера Хомутова. Уже почали обговорювати.

От де ж ти взявся, вчена твоя душа…

— Заберіть його, — повторив Луконін спокійніше.

— Ви не можете мене забрати, милостивий государю! — Чоловік, який назвався приват-доцентом8 Смілянським, зняв окуляри, акуратно поклав їх у нагрудну кишеню сюртука, тупнув ногою. — Ви можете мене звідси тільки винести! Так, пане ротмістре, через мій труп!

— Ваш труп, добродію, нічого не вирішить, — зітхнув офіцер. — Життя ваше не має зараз жодного значення. Війна.

— Так, на моє життя й на життя інших вірнопідданих таким, як ви, начхати! — Приват-доцент знову підніс голос, і ротмістр скривився, не любив пафосу типових шпаків9. — Але вам це воздасться, пане ротмістре! Сторицею воздасться!

— Мені? — Луконін для певності тицьнув себе пальцем у груди й нарешті згадав про Хомутова, що мовчки стовбичив поруч. — Унтер-офіцере, поясніть мені, чого вимагає ця особа.

— Я вам не особа! — Обурений голос Смілянського луною відбився від склепіння стелі. — Я особистість! Я лікар-хірург, до вашого відома! У Катеринославі мене знають і поважають! Я виховав і вилікував не одного…

— Досить! — гаркнув Луконін. — Із мене досить! Хтось пояснить мені, чому ця цивільна особистість увірвалася до мене в кабінет?

— Ось він сказав — то ваша компетенція! — Приват-доцент показав на Хомутова.

— Що за новина, унтере! — Ротмістр втупив у новачка здивований та водночас обурений погляд. — Третій день на службі, а вже дозволяєте собі направляти до мене якихось істериків! Ще й у той час, коли в нас важлива нарада!

— Я вам не істерик! — розорявся Смілянський.

Унтер-офіцер кахикнув.

— Прошу вибачення, пане ротмістре, — мовив стримано, проте винувато. — Я справді порадив цьому добродієві зі скаргою йти до вас. Не направляти ж його до пана капітана. Скаржиться ж пан приват-доцент на дії його підлеглих. Отже, ваших теж. Солдат конвою застрелив якогось професора.

— То для вас він якийсь професор, ви, нижній чин! — Тепер Смілянський захлинувся словами обурення, очі запалали праведним гнівом. — Михайло Іванович Бобровський — вчений зі світовим іменем! Історик, етнограф, збирач фольклору…

— Тихо! — Ротмістр зупинив його жестом. — Вашого вченого, я так розумію, забрали в контррозвідку. — Це було не запитання, Смілянський кивнув. — І застрелили, бо намагався втекти. Здається, розумію нарешті, про що мова. Так? — знову зиркнув на унтера.

— Так точно, — сухо доповів Хомутов. — Я дозволив собі провести коротке дізнання. Проте ви справедливо відзначили: не так давно служу й не маю повноважень, аби вживати будь-яких заходів.

— Заходів? — перепитав Луконін. — Тепер зовсім нічого не розумію. Може, хтось мені пояснить нарешті, де тут собака заритий?

Унтер обсмикнув чистий, хоч і линялий френч, стукнув підборами.

— З вашого дозволу, — говорив, уже не зважаючи на Смілянського. — Я не доповів вам, бо не думав, що подібні інциденти станом на тепер мають значення. Причому, пане ротмістре, інцидент справді прикрий. Він не робить честі армії, котру місцеві жителі щиро чекали як визволительку. Якщо відновлювати порядок, то не такими методами. Повірте, я встиг вивчити тутешні настої дуже добре. Козаки налаштують народ проти влади значно швидше, ніж попередні режими. Знаєте чому? Терпець у людей урветься. Порядку прагнуть усі, хаос утомив.

— А якщо без передмов? — процідив поручик.

— Не було спроби втечі, — доповів Хомутов. — Козак зарубав професора. Так, ніби перед ним стояла не жива людина, а набита соломою лялька для рубацьких управ. Певен, доніс на професора хтось із його ворогів, бажаючи вислужитися. Звинуватили в співпраці з більшовиками. Хоча мені досить було поставити кілька запитань, аби переконатися: ніякий він не комуніст, взагалі не ліз у політику, аби працювати давали.

— Це правда! — додав із-за спини Смілянський.

— Так чи інакше, ми б розібралися, — вів далі унтер. — Я більш ніж певен, що професор відбувся б легким переляком. Хоча без нас наляканий.

— Тобто? — уточнив Луконін.

— Його встигли потримати в холодній червоні. Раніше — петлюрівці. Причина — Скоропадський збирався відродити тут науку, Бобровський був серед наближених. Клеїли зв’язок із гетьманом та німцями, таке буває. Не знав професора особисто, не довелося. Але навіть коротке слідство підтвердило: теля телям.

— Це теж правда! — знову вигукнув приват.

— Знаєте, за що козак убив професора? — Хомутов повільно перейшов у наступ, порушуючи субординацію. — Той у дев’ятсот третьому році вихрестився на Михайла Івановича Бобровського. При народженні батьки назвали його Моше. За документами — Борус Моше Ісакович. Коли козак побачив, хто там обурюється його діями, назвав професора жидівською мордою. Далі, думаю, все ясно.

Ротмістр уже скидався на чорну хмару.

— Козакові всипати батогів, — наказав коротко. — Я розпоряджуся. Шкуро ще якось рахується з контррозвідкою, тож винуватця показово відшмагають. За виконанням простежите особисто ви. Хоча, — миттю змінив рішення, — то не ваша парафія, пане Хомутов. Маєте інший клопіт, ми не закінчили розмову, — кинув злий погляд на привата через унтерське плече. — Ви все почули? Більше нічого для вас зробити не можу. Винуватця буде покарано.

— А хто поверне пана Бобровського? — Бойовий запал Смілянського миттю випарувався, войовничий доцент кудись зник.

— Оживити? — гмикнув ротмістр. — Я не Господь Бог. Та й він ще нікого не воскресив із мертвих. Надалі контррозвідка розбиратиметься в доносах ретельніше.

— Ви тримаєтеся лише на доносах, — пробелькотів приват, знову вдягаючи окуляри й розуміючи, що кари за нахабне вторгнення сьогодні уникне. — Залишаю за собою право писати скаргу вашому начальнику. І до командувача дійду.

— Щасливої дороги! — Луконін схопився за рятівну фразу. — Йдіть, добродію, не озирайтеся! Не затримую більше! Маю честь!

— Не маєте, — пробурчав Смілянський, проте послухався, позадкував, зник за дверима кабінету.

Наостанок усе ж наважився грюкнути.

— З ким доводиться мати справу… — зітхнув ротмістр. — Ви, пане Хомутов, більше не направляйте до мене ображених та обурених.

— До кого ж їх посилати? — поцікавився унтер.

— А треба?

— Якщо не зважати на скарги цивільних…

— Зараз війна! — Луконін не дав договорити. — Вам, добродію, мусить про неї нагадувати дзеркало! Під час війни з цивільними не радяться.

— Але рахуються.

— Ні! Ось уже де в мене ці дебати! — Ротмістр провів ребром долоні по горлу. — Треба завершити нашу розмову, вона важливіша.

— Так. — Унтер обмежився короткою фразою.

Закуривши, Луконін примостився біля прочиненого вікна.

Постоявши так спиною до Хомутова, він заговорив рівним голосом:

— Отже, вас пів року не було в Катеринославі.

— Якщо бути точним — п’ять місяців.

— До дідька математику. — Ротмістр випустив назовні, у липневу задуху, товстий струмінь білого диму. — Важливо, що вашого портрету не бачили червоні. Тут, у місті, ризиків бути впізнаним більше. Бо самі казали, записалися в Добровольчий корпус раніше10. Зате за межами Катеринослава ви, пане Хомутов, ідеальний кандидат у виконавці. Ваше завдання — знайти будь-який загін червоних партизанів. Ховаються в лісах під Павлоградом, по той бік Самари11. За даними «Азбуки», діють не узгоджено, хоча всі — проти нас. Здебільшого рекрутуються добровольці, хоча ядро — призначені командири й комісари. Зазвичай останні мають прямий стосунок до їхньої ВЧК.

— З чекістами знайомий, полювали на мене.

— Тим більше, уявлення маєте. Завдання — ліквідувати командирів та комісарів. Цих, як розумієте, більш бажано. Обезголовити ворожі загони означає деморалізувати їх. А це, своєю чергою, допоможе з точки зору стратегії.

— Думаю, тут більше тактики, — мовив Хомутов.

— Хтозна. Мусимо діяти нестандартно. Війна теж не дуже звичайна. Бачите, скільки фронтів… — Ротмістр ступив до карти, окреслив зміїсту лінію олівцем. — І то не ясно, чи збережеться така лінія завтра. У вас, здається, були питання, поки не ввірвався приват-доцент. Уважно слухаю.

Унтер весь час стояв посеред кабінету, повертаючись лише за рухом ротмістра. Він знову обсмикнув френч. Заговорив тихо, але твердо:

— Ви справді вважаєте мене смертником, ваше благородіє?

— Оце новина! — Подив Луконіна був щирим. — Що це вам у голову вступило?

— Нічого не почув від вас про те, як буде забезпечений мій відхід.

Їхні погляди схрестилися.

— Унтер-офіцер забагато собі дозволяє, — мовив ротмістр неквапом. — Мені здається, ви зараз обговорюєте накази.

— А мені здається, пане ротмістре, я маю таке право, — парирував Хомутов. — Унтером я став із власної волі. До війни служив у поліції, в Одесі. Навесні сімнадцятого року, коли з тюрем випускали кримінальних злочинців, мене ледь не вбили. Довелося зняти мундир, перевдягнутися в цивільне й розчинитися з новими фальшивими документами. Тож, пане Луконін, моє приниження почалося значно раніше, ніж коли, поранений, ховався у вологому підвалі на Озерному узвозі. Благо, будинок рознесло чиїмось снарядом, крім щурів та бродячих собак, там не жив ніхто.

— Вашу історію я вже чув, — процідив ротмістр.

— Чули — та не почули. Якщо я записався унтером, це зовсім не означає, що зі мною можна поводитися, мов із нижнім чином. До вашого відома, я до перевороту служив в охоронному відділенні.

— Філером12, якщо я вас правильно зрозумів, — гмикнув Луконін. — Служба для аристократа, слів нема.

— Звісно, така робота в білих рукавичках не робиться.

— От і зараз їх не вдягайте. Тим більше ви справді унтер. Зголосилися служити агентом. Тож виконуйте.

— Ми повинні обговорити деталі мого можливого відступу, — вперся Хомутов. — Я проти того, аби мене використали один раз. Не з моїм досвідом.

— Ви ще не впоралися із завданням, — нагадав Луконін. — Та гаразд, дбати про власне життя не заборонено навіть на війні. Зрештою, покажіть мені хоч одного, готового накласти головою. Кожен упевнений: куля скосить того, хто поруч, його омине. А сам він повернеться переможцем. Груди в хрестах, як то кажуть. Ви, схоже, не такий простий собі унтер-офіцер. Готовий до…

Стукіт у двері не дав господареві кабінету завершити фразу.

— Кого знову чорти принесли, — буркнув. — Не дай Господь знову якийсь приват-доцент зі скаргами.

Постукали знову, гучніше й наполегливіше. Дозволу зайти не дочекалися — сіпнули ззовні за ручку. Поріг не переступив — перестрибнув захеканий, змокрілий, але сяючий від щастя свіжоспечений керівник бюро інформаторів.

— Дозвольте, пане ротмістре!

Різниця у віці між поручиком Докучаєвим і господарем кабінету була лише п’ять років. Та дистанцію між чоловіками навіть не при підлеглих змушували тримати чини й статус.

— Ви вже зайшли без дозволу.

— Винуватий, пане ротмістре! Але є гарні новини! Рибка шалено клює! Протягом останньої години трьох наловили!

Настрій Луконіна помітно поліпшився.

Ті, кого ротмістр охрестив виловом, стояли у внутрішньому, колись призначеному для господарських цілей, дворику колишнього готелю.

Ще кілька днів тому розстрілювали просто тут. Проте начальник відділу «Азбуки» швидко заборонив страти. Постріли й передсмертні крики лякали набраних нашвидкуруч баришень-машиністок більше, ніж канонада. Все ж вона гуркотіла далеко, а стріляли поруч, ще й вікна їхнього бюро виходили в двір. Одна від вигляду трупів зомліла, і Веригіна ця новина раптом вибісила. На його глибоке й щире переконання, за два роки війни навіть цнотлива черниця перестане боятися вигляду крові й непритомніти, побачивши мерця. Але Луконін був акуратистом. Службу починав ще в жандармському корпусі, опікуючись політичним розшуком. Тож капітан змушений був визнати: страчувати ворожих агентів на тій самій території, де їх вираховують та ловлять, — перебір. На все свій час та своє місце, для шибениць існує тюрма.

Там же й стріляти краще.

Веригін схилявся до того, аби бандитську потолоч, котра гордо іменувала себе повстанцями, їхніх отаманів та полонених самостійників вішали. До них прирівнював рядових червоноармійців. Натоміть полонених більшовиків, котрі мали командирські й комісарські ранги, ставили до стіни — нехай не вважав їх справжніми офіцерами, та все ж волів виявляти бодай таку повагу. Знаючи погляди свого начальника, Луконін опинився перед складним, але достобіса цікавим вибором.

Бо троє бранців, якими похвалився Докучаєв, представляли різні ворожі групи. Вони стояли вряд, побиті й зв’язані. Поручик походжав павичем, грався шкіряним канчуком на короткому, до блиску відполірованому руків’ї. Шмагав кожного, про кого говорив, не сильно, більше задля приниження. Перший удар дістався середньому на зріст вусаневі з підбитим оком, убраному в простий селянський одяг, але взутому хай у стоптані, проте помітно добротні, міцні чоботи.

— Цього виявили на квартирі тутешнього університетського професора. Божиться, хреста кладе — племінник, небіж із села. Міняє харчі на обувку. Так і сказав — обувку.

— Нормальне слово, — знизав плечима ротмістр. — Хіба університетська професура так не говорить?

— І я про це! — Поручик знову перетягнув вусаня канчуком по плечах. — Вони обоє по-міському чешуть! Освічені, мать їх… Дурників клеять і з нас дурників роблять. Сусіди донесли: нема в професора ніякого племінника в селі.

— Сусіди знають усіх його родичів? — Луконін не мав сумніву в сказаному, просто за звичкою хотів стежити за перебігом чужих думок.

— До чужих зараз особлива увага. Народ переляканий, зрозуміло, — пояснив Докучаєв. — Аби ще цей тип, — знову удар, — не жив там зо три дні, вислизнув би. Або хоч би носа не потикав за двері, конспіратор. Люди чули й читали наказ: доповідати в контррозвідку про всіх підозрілих. Інакше самих запідозрять.

— Діє… — Ротмістр задоволено потер підборіддя, заклав руки за спину, гойднувся з носка на п’яту, підкреслено м’яко, навіть єлейно, запитав полоненого: — Так із якого ти в нас села, міняйло?

— Аби ж міняйло! — вигукнув поручик. — Сусіди б раді поміняти якісь штани чи сорочку на шмат сала чи мішечок борошна! Нема, каже! Все виміняв! А в самого, пане ротмістре, речей — усе, що на ньому.

— І як цей сільський міняйло пройшов до міста через лінію оборони? З якого боку? Де ж це в нас проріхи? Погано з конспірацією у вашого брата, слабенька легенда. Назвався б біженцем. Або тифозним. — Луконін знущався. — То з ким маю честь?

— Професор — симпатик самостійників. Ідейний, довідки навели, — знову втрутився Докучаєв. — Документів при цьому міняйлі — папірець, очі патрулям замилювати.

— Навіть дивитися не хочу, — скривився ротмістр. — Далі мовчимо? Чи мало били?

— Мало, — докинув поручик.

Вусань замість відповіді сплюнув собі під ноги. За що миттю дістав качуком по губах. Бризнула кров, її полонений сплюнув так само мовчки.

— Далі… — Луконін перевів погляд на бранця по центру, молоденького, поголеного, точніше — поскубаного тупою машинкою, так само в цивільному, але зі значком залізничника на піджаку. — Кого ще Бог послав?

— Кочегар я! — У голосі поскубаного чувся відчай, змішаний із переляком. — Нічого не робив такого, вашбродь! Наклепала на мене та сучка драна!

Поручик шмагонув його двічі, смачно, з відтягом, одразу ж пояснив:

— Просив одну дівку пронести пакунок у ремонтні майстерні на станції. Дівку там знають, носила обіди батькові. Тепер, поки залізничників годують на місці й там же вони сплять, забирає брудне прати й приносить чисте. Ще вошивих там бракувало. А передати мусила ось цьому. — Черга канчука дійшла до третього, невисокого бороданя з густими бровами. — Молодуха, не будь дурна, спершу відмовилася. Цей же — дурило. Ні, аби шукати інший спосіб, надійнішу особу: почав дівці погрожувати. Мовляв, відмовиш, так тобі в темному кутку горлянку переріжуть. Лишиться тато без чистих кальсонів. Дівиця батькові пожалілася. А той дав знати нашому агенту в майстернях.

— Неакуратно. — Луконіну засвербіло в носі, він чхнув, прикрившись долонею. — Що ж у нас у пакеті замість підштанців?

— То поміняли, інший підсунули! — Поскубаний виступив уперед. — Вислужитися ті ваші агенти дуже хочуть! За пайку! Їм же треба довести, що ви, вашбродь, не дурно їх годуєте! А я так, дрібничку машиністу… Пошта ж не працює, сеструсі в Олександрівськ13, аби мала за що там жити…

— Що в пакеті? — дивлячись на полоненого, ротмістр звертався до поручика.

— Кілька цяцьок золотих, справді, — підтвердив Докучаєв. — І тротил, три шашки. Запали ось у нього знайшли під час обшуку, — вдарив бороданя.

За спиною Луконіна кахикнув Хомутов, про якого офіцери геть забули. Настільки забули, що ротмістр мимоволі здригнувся. Адже подумалося — унтер виринув нізвідки, з повітря.

— Дозвольте думку, ваше благородіє?

— Якщо здивуєте.

— Навряд. Просто слухаю і маю кілька міркувань.

— Прошу.

Унтер-офіцер виступив наперед, аби його могли бачити всі присутні.

— Про так званого міняйла поки нічого не скажу. Не знаю, та й, думаю, язик йому скоро розв’яжуть. А про цю парочку думаю таке. Цей, — Хомутов показав на скубаного, — або ідейний анархіст, або звичайний бандит. Він, — кивок на бороданя, — або чекіст-підпільник, або співчуває червоним.

— Чому ж або-або? — буркнув ротмістр. — Однаково.

— Не зовсім. Анархісти, як і чистий кримінал, мають на руках зброю та вибухівку. Запаслися всім раніше чи можуть легко роздобути. Червоним конче потрібні диверсії на залізниці. Ось ця парочка, пане ротмістре, лише серединка ланцюжка. Чекістська агентура вийшла на анархістів, заплатила, наприклад, ювелірними цяцьками. Частина винагороди і тротил пішли через зв’язкового в майстерні. Молодий неакуратно спрацював. Тепер контррозвідка повинна працювати акуратніше. Потрібні замовник та виконавець. Чи нехай віддуваються обидва, за чуже.

— Ні! — заволав скубаний, за що знову отримав по крижах, та канчук не зупинив, не закрив рота. — Ні! Я нікого не знав, вашбродь! Я нікого не знаю! Я сеструсі, посилочку, вашбродь!

— Нащо сестрі вибухівка? — Луконін спитав, не вірячи жодному слову й готуючись почути брехню. — Може, рибу в Дніпрі глушити?

— Не вибухівка! То дівка, сучка така… Ну, діло молоде, розумієте… Я до неї тойво… Вона не хоче, кусається… Зроблю тобі, гарчить, аби забув, як воно — руки розпускати…

— Без того забудеш. — Ротмістр холодно посміхнувся. — Ні´чого розпускати буде. За диверсії, сволото, в нас руці відривають. Чи відрубують.

— Я не…

— Та закрий уже хайло! — це раптом не стримався бородань. — Попався, так тримай фасон! Бо слухати тебе гидко! А стояти поруч — ще гірше! Смердить від тебе, тьху! — тепер під ноги харкнув він.

— Щось вони всі розплювалися. — Луконін наморщив носа. — Набридли. Рибка не велика, але й не пічкури. Вітаю, поручику Докучаєв. Згадаю ваші заслуги в рапорті начальнику відділу окремо. Зараз заберіть їх звідси, на Тюремну площу14, тут їх тримати нема чого. Попрацюйте як слід. Бажано до кінця дня мати результат.

— Дозвольте, — знову втрутився Хомутов.

— Нові міркування? — Брова ротмістра скочила догори.

— Так точно. — Унтер звично обсмикнув линялий френч. — Містяни повинні бачити, як ефективно працює контррозвідка. Одна справа — накази, інша — результат роботи. До всього, буде непоганий превентивний захід. Ризикну навіть сказати: виховний момент.

— Конкретніше. І коротше.

— Винуватий. — Унтер стукнув каблуками, розправив плечі, хоч струнко не став, заговорив, мов випльовував фрази: — Усю трійцю провести через місто. Проспектом. Вздовж Дніпра. Як паршивих собак на повідку.

— А наочний урок, пане ротмістре! — стрепенувся Докучаєв. — Та й видовище нічогеньке! Люди таке люблять!

— Ви досі не пояснили ідею, — завважив Луконін.

— Прив’язати трійцю отам, — викарбував Хомутов, показавши пальцем.

У дворику стояв відкритий німецький «престо» — один із трьох автомобілів, дивом знайдених за короткий час для потреб контррозвідки. Це авто вдалося лишити, бо полетів бензонасос, тож машину кинули просто посеред вулиці. Одним із перших наказів, відданих Луконіним службі забезпечення, був запрягти в автівку пару коней, відтягнути у дворик і знайти механіка. Полагодили за три дні, що, з огляду на умови, у яких доводилося діяти, змусило ротмістра пишатися собою.

— До машини? — перепитав ротмістр, ще не до кінця зрозумівши задум.

— Кожного окремо, на мотузок, — кивнув винахідливий унтер. — Тягнути на Тюремну за автом, але не волочити землею. Розігнати машину, аби не йшли, бігли підтюпцем. Не зупиняючись. І так довести до тюремного замку. Не здивуюся, якщо будуть налякані. Але й оплескам вдячності так само не здивуюся.

Луконін підняв другу брову.

— Ідея справді гарна, — погодився після короткої паузи. — Та якусь годину тому ви, унтер-офіцере, здавалися мені зовсім іншою людиною. Декларували гуманізм, не приховували обурення поведінкою солдатів…

— Того разу йшлося про цивільних осіб, — сухо пояснив Хомутов. — Армія має проявляти до них гуманність, якщо хоче поваги та довіри навзаєм. Зараз перед нами — ворожі агенти, диверсанти. До них, погодьтеся, ставлення інакше.

— Крити нічим, — ствердно кивнув ротмістр. — Готуйте виставу, пане поручику. Бажаєте взяти участь, унтер-офіцере?

— Навіть сяду за кермо, — відповів той.

Тим часом канонада трохи вщухла.

Зараз нагадувала громовицю, яка от-от завершиться теплою, сильною й короткою липневою зливою. Саме тому її гуркіт уже не так лякав містян, навіть певною мірою заспокоював. Адже поки тривають бої, ненависні червоні не повернуться. Нехай козаки Шкуро встигли налаштувати проти себе частину населення, та все ж таки більшість уперто вважала: щойно червоних зупинять та остаточно відкинуть, порядку стане більше, ніж було при них. Грабунки, погроми й обурливі факти вуличного, безконтрольного самосуду поки не можна було навіть порівняти з місяцями терору й насильства, яке практикували більшовики. Містом навіть оволодівали переможні настрої: мовляв, тепер вони нехай бояться й тремтять, воздасться їм за всі обра`зи.

Тому акція унтера Хомутова могла знайти вдячних глядачів. Головним проспектом гуляло чимраз більше людей. Уже вчора Луконін помітив серед сміливих роззяв кілька святково вбраних пар. Чоловіки притримували на головах круглі солом’яні канотьє, їхні дами витягнули з шаф модні довоєнні капелюшки й прикривалися від сонця білими парасолями. Такі пари чи невеличкі компанії підходили до парапетів і вдивлялися в той бік, звідки гуркотіло, мовби справді могли побачити там омріяний кінець війни. Навіть якщо десь поруч, на найближчих вулицях чи у дворах, ляскали поодинокі постріли, це вже стало звичним та майже не лякало.

Унтер Хомутов тим часом обійшов машину. Роздивився поглядом знавця, копнув по черзі кожне колесо, перевіряючи пружність шин. Схоже, новий агент так само був задоволений собою. Коли ще випаде нагода покермувати автівкою, ще й зірвати кілька щирих оплесків… Зупинившись біля заднього сидіння, обтягнутого місцями порепаною шкірою, він замислився, діловито похлопав верх.

— Кулемет сюди треба, — мовив упевнено.

— А це для чого? — здивувався ротмістр. — Хочете дійти апогею, розстріляти ваших бранців на ходу?

— Для повноти картини, ваше благородіє. Уявіть: біжать підтюпцем за автом, а на них спрямована кулеметна цівка. Видовище ще те буде.

— Я відкриваю вас, пане колишній філер, з іншого боку. Зовсім з іншого. Зараз подумав, чи не працювали ви в цирку.

Хомутов промовчав. Чи не знайшов слів, чи не забажав говорити. Луконін вирішив не розвивати тему. Тим більше задум та втілення подобалися йому дедалі більше. Навіть пошкодував, що не знайде нікого з фотографічним апаратом, аби увічнити для нащадків показове дійство.

— Кулемет сюди, — наказав коротко.

Бранці приречено чекали під охороною трійці конвоїрів. Поруч, так само тремтячи від передчуття забави, походжав поручик Докучаєв, граючись канчуком. Уже кілька днів у дворик зносили залишену зброю. У далекому кутку дворика зібрався невеличкий склад, який капітан Веригін охрестив арсеналом контррозвідки. Серед усього справді вирізнялися два «льюїси»15 з круглими магазинами. Один із них підхопив кремезний солдат конвою, примостив на праве плече, перед тим перечепивши ремінь гвинтівки на ліве. Вочевидь у такому вигляді сподобався сам собі: хвацько заломив кашкета, перехопив невдоволений погляд офіцера, повернув головному уборові первісний, статутний вигляд.

Аж тепер винахідливий унтер звернув увагу на зв’язані за спинами руки полонених.

— Спереду треба.

— Виконувати, — розпорядився Луконін. — Довший мотузок зараз притягнуть.

Поки конвоїр звільняв від мотузка мовчазного вусаня, котрий свердлив Хомутова повним презирства поглядом, солдат дотягнув кулемет до автівки. Крекнувши, перевалив через край відкритого заднього сидіння, відступив на два кроки, козирнув. Інший солдат уже прочинив широко ворота. Унтер наблизився, поплескав долонею по кожуху «льюїса», на мить подумавши про щось своє. Потім підняв очі.

Луконіну не здалося — він справді побачив перед собою іншу людину.

Ні, Хомутов мав такий самий вигляд. Іншими зробилися рухи, манера триматися, постава. Це вже не був той колишній філер, змучений кількамісячним переховуванням, який чимдуж намагався вислужитися, бути корисним і водночас зберегти гонор, притаманний нижнім чинам, котрі прагнуть більшого. Тепер перед ротмістром стояв загнаний мисливцями, через те — готовий до відчайдушного стрибка хижий звір.

Навіть якщо його застрелять, своє життя в останній атаці він продасть дорого.

Цієї миті Луконін почав розуміти, як із ним грають. Щойно збагнув — його охопив гнів. Гнівався ротмістр на себе: з доброго дива дозволив утягнутися в чужу гру. Став частиною хитрого, наперед продуманого й ретельно, без перешкод втіленого ворожого плану.

Рука лягла на кобуру.

— Не смій! — Чоловік у линялій формі не попередив — наказав.

Та Луконін усе ж мав чималий досвід, аби швидко оцінити ситуацію. Тож вигук лише прискорив дію. Але все ж таки його випередили на якусь частку секунди.

Замах правицею — і унтер мовби з повітря вичаклував кишеньковий пістолет, маленький бельгійський браунінг.

— Сливковичу, кулемет! — звелів коротко.

— Слухаюсь, пане Чечель! — гаркнув вусань і далі не стримався, додав: — Це ж треба так знайтися, Платоне Яковичу!

1 Сучасна назва — Дніпро. Місто виникло на основі системи козацьких поселень, найзначніші з яких Стара Самарь (1524) та Новий Кодак (1645). Після встановлення на цій території російського протекторату — Катеринослав (1776). У короткий період утвердження української державності часів УНР місто дістало назву Січеслав, котра не встигла закріпитися офіційно. Від 1926 року, після остаточного встановлення радянської влади, перейменоване на Дніпропетровськ. Сучасну назву місто має від 2016 року.

2 Добровольча армія — оперативне з’єднання «білих» військ. Створена наприкінці 1917 року. Навесні 1919-го армію очолив генерал Антон Денікін. Під час військових дій на українських територіях 1919 року Добровольча армія контролювала Південь та Схід України. Мала на меті відновлення Російської імперії й відродження монархії. Воювала одночасно проти Дієвої армії УНР, Червоної армії та Революційної армії Нестора Махна.

3 Щетинін, Сергій Сергійович — російський інженер-авіатор, юрист. У липні 1919-го призначений губернатором захопленого денікінцями Катеринослава. Відзначився як організатор каральних загонів, у їхніх акціях проти місцевого селянства брав особисту участь.

4 Шкуро, Андрій Григорович (1887—1947) — російський військовий діяч, генерал-лейтенант, монархіст. Із травня 1919-го — командир 3-го кінного корпусу Добровольчої армії, відомого як «вовчі сотні». У липні 1919 року корпус Шкуро захопив Катеринослав, вибивши з міста Червону армію. Певний час лишався в місті, вважався одним із впливових лідерів «білих».

5 «Азбука» — умовна назва секретної служби «Білого руху». Підпорядковувалася ставці верховного командування Добровольчої армії. Існувала з 1917 до 1920 року. Активна діяльність припала на 1919-й. Здійснювала розвідувальну та контррозвідувальну діяльність. Очолював «Азбуку» російський політик-монархіст Василь Шульгін.

6 Білий рух (також «Біла гвардія», «біла справа», «білогвардійці») — військово-політичний рух різнорідних у політичному плані сил. Сформувався під час Громадянської війни 1917—1923 років у Росії з метою повалення радянської влади. До Білого руху приєдналися представники поміркованих соціалістів, республіканців та монархістів, що воювали проти більшовицької ідеології та діяли на основі принципу «великої, єдиної і неподільної Росії».

7 Озерний базар: на початку ХХ століття — головна торгова площа Катеринослава, найбільший привозний ринок.

8 Приват-доцент — у ХІХ—ХХ ст.: вчене звання позаштатного викладача в навчальних закладах Європи, а також на територіях України, які були в складі різних держав.

9 Шпак — презирливе визначення цивільних осіб військовими у Російській імперії. Застосовувалося переважно до представників інтелігенції, котрі уникнули мобілізації чи були звільнені від військової служби.

10 Двадцять дев’ятого жовтня 1918 року було створено Катеринославський центр Добровольчої армії. Був пунктом запису добровольців, прихильників білого руху, та військовим партнером армії Гетьманату.

11 Самара — річка в Україні, ліва притока Дніпра. Протікає Донецькою, Харківською та нинішньою Дніпропетровською областями.

12 Філер — агент поліції або охоронного відділення в Російській імперії кінця XIX — початку XX століття.

13 Олександрівськ — тепер: Запоріжжя.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.