Анотація

Ця повість є продовженням повісті «Ганнуся». Третій «А» подорослішав на рік, проте від того життя його не стало нуднішим. Ще б пак — хіба можна всидіти в наметі посеред лісу, коли невідомі злочинці попереджають, щоб ви поводилися тихо і нікуди не висували свого цікавого носа? Хіба можна відмовитися від знайомства з русалкою Ган чи отримати подарунок від зайця? А ще — відчути вірне плече друга, переконати у своїй правоті невіруючого Хому Назаровича і, звісно, закохатися по самісінькі вуха у прекрасну однокласницю?

ISBN 978-617-679-098-3

© Видавництво Старого Лева, 2014

Текст © Володимир Рутківський, 2014

Ілюстрації © Іветта Ключковська, 2014

Обкладинка © Зоряна Базилевич, 2014

Володимир Рутківський

Ганнуся. У гості до лісовика

Новина

Одного спекотного літнього дня запилюженими вулицями Воронівки поповзла дивовижна новина: четвертий «А» мав от-от кудись вирушити.

На перший погляд, нічого дивного в цій новині не було. Влітку кожен клас хоч кудись та вирушав. То в пластунські походи, то на екскурсію до Одеси, Львова чи навіть до самісінького Києва. Проте в таких випадках все село знало заздалегідь, куди і на скільки днів вони їдуть.

Та цього разу четвертому «А» ніхто нічого не казав. Навпаки — всі дорослі наче води в рота набрали. Батьки — і ті відмовчувалися. Хіба що хтось із них ухильно знизував плечима і відповідав:

— Скоро самі про все дізнаєтеся…

А коли на них надто вже напосідали, батьки загадково посміхалися і відказували:

— Запитайте у своєї Віри Миколаївни. Вона краще за нас знає, що до чого.

Віра Миколаївна — то класний керівник четвертого «А».

Проте вона теж мовчала.

А за тиждень по цій новині до школи з району приїхав головний лісничий і цілісіньку годину розповідав четвертому «А», як треба поводитися в лісі.

— Ви майже дорослі люди і не любите, щоб вас скрізь водили за ручку, — казав він. — І все ж повинен вам нагадати, що в лісових нетрях не так уже й безпечно. Ліс — це вам не садок за хатою. Не кажу вже про болото... Запитання є?

— Є, — підняла руку Юля Гаврилюк. — Скажіть, будь ласка, а чим лісники відрізняються від лісовиків?

Головний лісничий на мить замислився.

— Ну… лісник — це людина, що стежить за порядком у лісі, — відказав він. — А лісовик — це така химерна істота, що в лісі живе. Тільки її не буває…

— А лісничий? — вихопився Вітько Бубна.

Головний лісничий засміявся.

— Маєш на увазі мене? А я стежу за порядком в усіх лісах нашого району. Зрозуміло?

— Так, — видихнув клас.

— Тоді ще раз нагадую, що ліс — це вам не садок за хатою. Не кажу вже про болото. Тож приємних вам канікул!

А ще за кілька днів застереження головного лісничого повторила і Віра Миколаївна. Тож хлопці занепокоїлися не на жарт. Раніше кожен з них міг тинятися в лісі чи край болота хоч з ранку до вечора — і нікому діла до цього не було. Всі ж бо знали, що в їхньому класі навчаються люди розумні та обачливі. А тепер, коли вони стали вже майже дорослими, — на тобі! Всі в один голос доводять їм, наче малюкам, що в лісі, бач, не так вже й безпечно, а на болоті — й поготів.

Ні, тут щось не те.

І четвертий «А» вирішив діяти. Отак, як діяв в одному старому кінофільмі відомий розвідник Штирліц, коли, ризикуючи життям, добував важливу інформацію.

Якимось чином Колько Горобчик довідався, що, крім Віри Миколаївни, з ними повинен був поїхати ще й головний пластун, найкращий воронівський спортсмен Михайло Коцепуга. Проте, на жаль, Михайла на той час в селі не було — його терміново викликали на якийсь спортивний збір, і повернутися він мав не раніше, ніж за кілька тижнів.

Трохи більше пощастило Юлі Гаврилюк — отій, що на уроках фізкультури стояла в шерензі останньою. Юлі вдалося підслухати розмову між татом і мамою, які повернулися з батьківських зборів.

— Вона ж у нас така маленька, — чомусь бідкалася мама, готуючи вечерю, — вона ж у нас така слабенька. А там хтозна, що може трапитися!

— Ну то й що? — заперечив тато і зашурхотів газетою. — Інші теж їдуть.

Проте мама здаватися не збиралася.

— Кажуть, позавчора в сусідньому селі кудись подівся один хлопчик, — продовжувала вона. — Як пішло, бідне, зранку до лісу, то й досі не знайшлося...

— Вір більше тому, що кажуть, — пробурмотів з-за газети тато, проте без особливої впевненості.

— Ага, вір! А сам хіба не заблукав колись? Забув, як усім селом тебе цілих два дні шукали?

— Так мені ж тоді вісім років було, — відказав тато. — І, врешті, чого б ото я так хвилювався? Не самі ж вони там будуть! Коли щось трапиться...

— От бач! Сам про це кажеш...

Але тут під Юлиною ногою скрипнула підлога. Батьки на мить замовкли, потім заходилися говорити про погоду.

А наступного дня на шкільне подвір’я заїхала велика вантажна машина, вкрита брезентом. У кузові сиділи троє військових на чолі з лейтенантом. Як тільки машина зупинилася, військові вистрибнули з кузова і заходилися вивантажувати якісь величезні водонепроникні пакунки, а лейтенант запитав, де знайти Віру Миколаївну.

Потім військові занесли пакунки до кабінету української мови та літератури, а Віра Миколаївна замкнула двері кабінету на два оберти ключа. Уявляєте — на цілих два оберти! І це притому, що кабінет до цього взагалі не зачинявся. А що це означало? Це означало лише одне: в пакунках щось та було. І не просто щось, а щось дуже й дуже важливе.

І тут знову відзначилася Юля Гаврилюк. Вона ходила-ходила навколо лейтенанта, а потім запитала своїм невинним голосочком:

— Дядю, а що в тих пакунках?

Лейтенант приклав долоню до вицвілого кашкета і коротко відказав:

— Це військова таємниця. Зрозуміло?

— Не зовсім, — призналася Юля.

Лейтенант озирнувся довкола, аби пересвідчитися в тому, що їх ніхто не підслуховує. Потім схилився до Юлиного вушка і пошепки пояснив:

— Наскільки мені відомо, на вас чекає дуже відповідальне завдання... — він підняв догори великого пальця, аби підкреслити, яким відповідальним має бути те завдання. — Тільки про це нікому ані слова, домовились?

Від такої новини рот у Юлі Гаврилюк зробився круглим, як її очі, а очі стали більшими, ніж окуляри у директора школи Василя Григоровича. Вона тихо зойкнула, підстрибнула на місці, а потім ввімкнула таку швидкість, що за нею навіть пилюка не встигала підніматися.

А за якусь годину четвертий «А» всівся за шкільним подвір’ям у лопухах і відкрив свої класні збори.

Наталя Задорожна, донька Віри Миколаївни, на вимогу однокласників виступила з доповіддю.

— Мама мовчить, як і всі, — сказала Наталя. — Я вже до неї і так і сяк підходила, а вона мені — ні слова.

На цьому її доповідь закінчилася і почалося обговорення.

Вітько Бубненко, по-вуличному просто Бубна, шморгнув носом, потім шикарно чвиркнув крізь зуби і зробив висновок:

— Мабуть, той лейтенант таки сказав правду. От тільки б знати, що то за відповідальне завдання!

Четвертий «А» вмостився в лопухах якомога зручніше і заходився думати. Найбільше морщили лоби рудуватий Вітько Бубненко, чи то пак — Бубна, і веснянкуватий всезнайко Миколка Горобчик. Колись вони були нерозлучними друзями. Та після того, як Бубненко на одному з уроків не відповів, яку літеру треба писати в слові «великий» після літери «в» — «е» чи «и», а Горобчик не підказав, тому що й сам не знав (це було, либонь, чи не єдине, чого він не знав). За це Вітько на перерві назвав його двокрапкою, а Миколка його — круглим нулем, а той стусонув його під ребра, а той йому дав здачі, а Віра Миколаївна за це поставила їм у щоденники відповідні оцінки. Після того вони зробилися непримиренними ворогами.

— Я знаю, що то за завдання, — першим подав голос Колько Горобчик. — А що, коли в наших воронівських лісах чи десь неподалік від них приземлився невідомий космічний корабель, і нам доручено його розшукати? А що? Ми не те, що дорослі. Ми й крізь колючу шипшину продеремося, коли треба, і по Чортовому болоту пройдемо...

— Га, корабель! — глузливо вигукнув Вітько Бубна. — Двокрапка там з ратичками приземлилася, а не космічний корабель!

І поки колишніх нерозлучних друзів вдалося помирити, вони витолочили добрячу половину лопухів.

Після такого ліричного відступу четвертий «А» заходився морщити лоби далі. Нарешті Вітько Бубна додумався до того, що не інакше як в їхніх воронівських лісах та болотах переховується небезпечний шпигун. І кому ж, як не їм, чотирикласникам, буде доручено його виявити? Чому саме їм? Дуже просто: кожному відомо з книжок, що навіть найдосвідченіші шпигуни не звертають на дітей жодної уваги, і саме в цьому помиляються.

— Га, шпигуни! — зареготав на те Колько Горобчик. — Хрестики-нулики вони круглі, а не шпигуни!

Цього разу розвести колишніх друзів було набагато важче, бо вони закотилися в кропиву. А що по дорозі туди Миколка з Вітьком витовкли решту лопухів, то класні збори довелося закрити.

А ще за якусь годину з поличок шкільної та сільської бібліотек щезли геть усі книжки, в яких йшлося про шпигунів та зоряних прибульців. А Вітько Бубна оббіг своїх близьких та знайомих — прощався. При цьому він загадково натякав:

— Коли не повернуся — вважайте мене героєм.

Після цього Вітько всівся за стіл. Почісуючи обпечені кропивою литки, він просидів до самісінького вечора — писав для нащадків свою героїчну біографію.

Навіщо Древні обв’язували личаки мотузками

Наступного ранку до шпигунів та зоряних прибульців додався ще один здогад. Приніс його Ігор Мороз. Точніше, приніс він не здогад, а випроханий у прабабусі товстелезний альбом з позолоченим написом. У цієї прабабусі був свій прадідусь. І той самий прадідусь записував до альбома всілякі цікаві історії та бувальщини, які трапилися у Воронівці років сто тому, а то й ще більше.

Ігор простягнув того альбома Колькові Горобчику й коротко сказав:

— Ось. Візьми.

— Навіщо? — здивувався Миколка.

— Читай. Отут читай. І отут.

Миколка почав читати. І від того читання в четвертого «А» заворушилося на голові волосся. Спочатку воно, ніби від вітру, ворушилося на всі боки, потім піднялося сторч і застигло так, що його й пригладити було неможливо.

Виявляється, сто і більше років тому у воронівських лісах та болотах водилася сила-силенна всіляких лісовиків, дідьків болотяних і особливо мавок. Тих мавок було не менше, ніж зараз горобців на сільському току. А вже що тільки ці лісовики, мавки і болотяні дідьки не виробляли з воронівськими жителями! Вони лякали їх дикими криками та реготом, заводили в непрохідні лісові нетрі, а потім оберталися на жахливих потороч. І як тільки тим бідним воронівським жителям вдалося вижити!

Коли Колько Горобчик закінчив читати, Ігор забрав у нього альбом і запитав:

— Тепер зрозуміло, куди ми їдемо?

— Ні, — дружно відповів клас.

— Що ж, тоді поясню. Коли вже у воронівських лісах завелися, по-вашому, шпигуни та зоряні приблуди, то чому б тоді не з’явитися в них лісовикам та мавкам?

Четвертий «А» отетерів.

— Га, лісо... — почав був Вітько Бубна. Проте вчасно згадав, що Ігор відвідує гурток вільної боротьби, і вирішив своєї думки не продовжувати.

— Як же це так? — заперечила замість Вітька Юля Гаврилюк. — У наших же лісах і партизани воювали, і мисливців стільки ходило. Та ніхто з них жодного разу не зустрічав лісовика або якусь мавку!

— Ну й що з того, що не зустрічав? — заперечив Колько Горобчик. — Лісовики, може, не люблять знатися з тими, хто ходить з рушницями. Чи з автоматами. А потім — чули, що в Англії вже стільки років живе в одному озері якесь доісторичне страховидло. Не було, не було, і раптом — на тобі, з’явилося! А сліди снігової людини? Чули про таку?

— Чули, — сказав хтось із хлопців.

— От бачите. То чому ж тоді в наших воронівських лісах та болотах не повинно нічого з’являтися? Ми що — гірші за інших, так?

Хлопці дружно закивали головами. А й справді, чому б це їм бути гіршими за інших? Бо коли вже на те пішло, то в них ого, які ліси! З самісінького Києва приїжджають сюди відпочивати. А скільки риби в річці та озерах? А жаб? Ого-го!

— А звідкіля вони беруться? — поцікавилася Наталя Задорожна.

— Хто, жаби? — запитав Вітько Бубна.

— Та ні. Мавки з лісовиками.

— Ну... Бабуся мені колись казала, що мавки — то дівчатка, які загубилися в лісі чи в болоті, — пояснив їй Горобчик.

— А якщо хлопці загубляться? — поцікавилася Юля Гаврилюк.

Миколка трохи подумав і відказав:

— Тоді вони стають чортиками. Чи ідуть у лісовики.

— Бідні, — пожаліла їх Наталя. А про себе вирішила, що сьогодні ж сяде і напише про русалок та лісовиків своїй міській подрузі Ганнусі, тій, що минулого літа відпочивала у їхній Воронівці.

— Еге ж, бідні! — гаряче заперечив Горобчик. — І нічого вони не бідні, а навпаки... Гуляєш собі в лісі чи біля річки, нікому нічого поганого не робиш, а вони я-а-а-к вигулькнуть з верболозу та я-а-а-к залоскочуть!

При цих словах четвертий «А» стривожено заворушився.

І було від чого.

Як діяти під час несподіваної зустрічі з небезпечними шпигунами та міжзоряними прибульцями, четвертий «А» вже знав. Недарма ж стільки книжок було перегорнуто вчора!

А от як бути, коли тебе зненацька застукають русалки, та ще, чого доброго, цілим гуртом, — цього не знав ніхто. І в книжках, здається, про це не писалося. Кричати? Кликати на допомогу? Чи взагалі не ходити до річки?

Четвертий «А» надовго замислився. І, мабуть, він би думав і донині, якби не той самий всезнайко Горобчик.

— Нам потрібне добряче тренування, — сказав він. — Нам треба зайнятися лоскотальними вправами, от що! І негайно.

Четвертий «А» замислився. Проте, оскільки нікому не спало на думку нічого кращого, з Горобчиковою пропозицією довелося згодитися.

До лоскотальних вправ узялися одразу ж, не відкладаючи на завтра. Клас розподілився на дівчаток і хлопців. Тренувалися на совість. Ніхто не жалів ні себе, ні товариша. Вереск здійнявся такий, що найближчі від школи собаки з переляку поховалися у свої буди.

— Гі-гі...

— Ой, рятуйте!

— Як дам!

— Га-га-га!

Так минуло п’ять чи десять хвилин. А тоді четвертий «А» пригнічено замовк. Кожному стало зрозуміло, що русалки — набагато небезпечніша сила, ніж усі шпигуни та міжзоряні приблуди разом узяті. Якщо лоскотальні вправи під пахвою чи на животі ще так-сяк можна було витримати, та коли справа доходила до п’яток... Це ж треба деревом стати, а не людиною! Або якимось пеньком.

Одному лише Вітькові Бубні ніякі мавки не загрожували. Його лоскотали спочатку вдвох, потім учотирьох, нарешті навалилися цілим класом — а Вітько хоч би тобі ногою хвицьнув! Він лише глузливо посміхався і примовляв:

— Ех ви, слабаки!

— Що ж воно тепер буде? — перелякано запитала Юля Гаврилюк, котра під час лоскотальних вправ верещала, як та бензопилка.

На щастя, і тут прийшов на допомогу Горобчик.

— Я ось що думаю, — почав він. — Я думаю, що треба кожному перев’язати свої кросівки мотузками. І не просто так перев’язати, а справжнім морським вузлом. І доки русалки їх розплутуватимуть — дивися, й допомога надійде.

— Слабаки, — повторив Вітько і презирливо чвиркнув крізь зуби.

А Наталя Задорожна в задумі промовила:

— Тепер я розумію, чому древні перев’язували свої... як їх там...

— Личаки, — підказав Горобчик.

— Ага... чому вони перев’язували їх мотузками.

— Я теж зрозуміла, — підтакнула Юля Гаврилюк.

Атож, добре придумав Горобчик з тими мотузками! А головне — дуже вчасно. Бо того ж вечора Віра Миколаївна передала по ланцюжку, щоб четвертий «А» склав усе необхідне для тривалої подорожі й завтра рівно о восьмій вродився біля школи.

Проте, куди вони мали їхати, знову ж таки, не сказала.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.