Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2020

ISBN 978-617-12-7709-0 (epub)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Дизайнер обкладинки Іван Дубровський

Електронна версія створена за виданням:

Лешко З.

Л53 Серце не обдуриш : роман / Зоряна Лешко. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2020. — 240 с.

ISBN 978-617-12-7472-3

Усе починалось як звичайна забавка. Леся розмістила на сайті знайомств свою анкету, щоб допомогти подрузі заманити багатого кавалера. Саме в той час айтішник Руслан перебував по той бік екрана, тестуючи сайт, який сам же створив. Один клік на Лесину анкету, кілька повідомлень — і їх захопили не знані досі почуття. Перша зустріч минула романтично й незабутньо. Але казка скінчилася, коли Руслан раптово зник, залишивши Лесю з відчуттям, ніби нею скористалися. Біль від зради дівчина вирішує притлумити помстою. Яким же буде Лесин відчай, коли дізнається, що Руслан загинув, а вона носить під серцем його дитину!..

УДК 821.161.2

© Лешко З. П., 2020

© Depositphotos.com / belchonock, eevl, Sonyachny, saharrr, обкладинка, 2020

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2020

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2020

Розділ 1

Грудень, 2007

Леся

У кімнаті майже не було меблів, лише стара шафа й навмисно перенесений круглий стіл, завдяки чому вона здавалася надмірно холодною. Квартира наче опиралася новим мешканцям, не бажаючи бути затишною і теплою. Батарея під вікном відчутно нагрілась, але тепло зникало десь посередині кімнати, не встигаючи її нагріти. Відсутність фіранок на вікнах лише підсилювала відчуття холоду та неприязні.

Лесі не подобався новий дім подруги: голі стіни, напівпорожні кімнати з поскладаними в кутках коробками та запах необжитого приміщення. Усе це породжувало моторошні відчуття. Вона постійно оберталась до вікна, наче хтось міг підглядати за ними на третьому поверсі.

Леся переконувала себе, що саме через холод у неї затерпли пальці, а вся вона тремтить, проте всередині наростав протест проти самообману та примусу. Дівчата тим часом потирали руки, видихаючи хмаринки пари й нетерпляче дивились на Лесю. Нарешті вона не витримала:

— Я не впевнена, що хочу спробувати.

— Припини, Лесю, нічого з тобою не станеться. Дзеркало не кусається.

— Дівчатонька, мені реально страшно. З таким не можна бавитись.

— Не думали, що ти настільки затуркана.

Ярина вкотре глузувала з неї, а дівчата дружно все це підтримували сміхом.

— Ха-ха-ха, дуже смішно. Я не хочу — і крапка.

— Лесю, ну ти чого? Сама ж почала. У нас не вийшло, то, може, в тебе вийде. Розкажеш потім. Ну, невже тобі не цікаво?

Леся відступила на крок і схрестила руки на грудях. Вона вже не рада була, що розповіла подругам про ворожіння на дзеркалах. Думала — пожартують, посміються й забудуть, а вийшло навпаки — вони разом вирішили все перевірити.

Стіл готовий: біла скатертина, свічка, два овальні дзеркала, а дві блондинки та брюнетка благально дивляться на рудоволосу подругу. Вона ж з усіх сил намагається приховати свій страх і тривогу.

Леся невтомно переконувала подруг і себе, що не вірить у всі ці містичні дурниці, але зараз, стоячи перед приготованим столом, вона ладна була втекти під будь-яким приводом, лиш би не бути тут.

— Я нічого не починала й не збиралась. Це вас перемкнуло. А мені зовсім не цікаво, може, я взагалі заміж не збираюсь! До того ж яка вам різниця, спробую я чи ні?

Ярина раптом змінила тактику, підійшла, взяла її за руки й благально зазирнула в очі.

— Ну, Лесю, ти ж сама казала, що ми подруги й повинні все робити разом. А ми вже зробили. Ну давай! Недарма ж кажуть, що всі рижі — відьми. У тебе точно вийде.

Раптом Леся зрозуміла, що не встоїть, бо за кілька хвилин Ярина почне тиснути на все, що зможе, і зрештою зі сльозами звинуватить її в тому, що вона несправжня подруга. Основний аргумент, який завжди чомусь діє безвідмовно.

— Я навіть не впевнена, що ми все правильно робимо. Бабця мені колись про це розповідала, але застерегла, що це небезпечно. Якщо випустити з дзеркала дух, то він буде все життя лякати й переслідувати. От і у вас нічого не вийшло.

— Бачиш, нічого з нами не сталось — і з тобою не станеться. А якщо вдасться, то ти побачиш свого судженого. Ну!

— Але, дівчата, якщо у вас нічого не вийшло, то це значить, що ми щось робимо неправильно. Я, напевне, усе наплутала, тому в мене також нічого не вийде.

— Тим паче нема чого боятися. Ну, Лесюнько, спробуй. Якщо і в тебе не вийде, то вже тоді точно переконаємось.

Леся видихнула, надуваючи щоки. Такого напору вона аж ніяк не сподівалась.

— Гаразд. Виходьте звідси.

Дівчата вийшли з кімнати, показово зачинивши двері. Леся тяжко зітхнула й ще раз глянула, переконуючись, що вони зачинені. Може, тихо пересидіти, а дівчатам сказати, що нічого не вийшло? Усе одно ж ніколи не дізнаються, що вона навіть не спробувала.

Піжамна вечірка в честь новосілля Ярини перетворилась у вечір викликання духів. І хто її тягнув за язик? Нащо було розповідати? Подруги сприйняли все як чергову розвагу, може, тому вони нічого й не побачили. А Леся справді боялась. У дитинстві вона наслухалась бабусиних історій про домовиків, відьом, духів і про те, які наслідки може мати необережне поводження з ними. Вона виросла й була певна, що всі ці страхи залишились у дитинстві — а виявилось, що ні.

І от тепер від однієї тільки думки, що доведеться дивитись у безкінечний темний коридор із дзеркал крізь свічки, до того ж у темній чужій кімнаті, пітніли долоні й тремтіло під колінами. Не давала спокою й думка, що навіть боягузка Ксюха спробувала.

— Будь, що буде. А раптом вдасться? — промовила вона.

Леся зібрала свої руді кучері на потилиці, скрутила й заховала під комір. Навмисно тягнучи по підлозі, підсунула крісло й присіла біля столу. Пальці тремтіли, коли запалювала свічку та, вимкнувши настільну лампу, ставила її між дзеркалами.

— Суджений, ряджений, прийди до мене…

Вогник свічки хитнувся, немов від протягу, і Лесі здалось, що вона чує сміх: глибокий, гучний, із дзвіночками… сміх чоловіка… з дзеркала війнуло лісовим повітрям, і до її щоки торкнувся легкий поцілунок.

Леся з диким вереском відскочила від столу, перекинувши крісло, дзеркала та свічку. У кімнаті стало зовсім темно, і вона, боячись ступити крок, щоб не порізати ніг осколками, заверещала з новою силою.

Опам’яталась від того, що її трусить так, аж зводить шию. У кімнаті світилось, Ксюха плакала, а Ярина вже замахнула руку, щоб дати Лесі добрячого ляпаса. Таня стояла збоку й насуплено спостерігала за всіма.

— Лесько, Лесько, що сталось? Ти хочеш, щоб сусіди міліцію викликали? Перестань верещати, у Ксюхи через тебе істерика почалась. О, йолки-палки! Ти розбила мамине улюблене дзеркало! Блін, мені тепер через тебе влетить.

Леся дивилась на дівчат так, ніби вперше їх бачила. Вони обманули її чи приховують побачене навіть одна від одної? Не може бути, щоб у них нічого не вийшло, вона ж не встигла навіть замовляння договорити!

— Вибач, я ненавмисне.

— Ага, ненавмисне. Ти що — привида побачила?

— Я йду додому.

Леся зблідла, але відповіла несподівано тихо й спокійно, так що навіть Ксюха перестала плакати. Тоді, обминаючи подруг і дивлячись під ноги, повільно перетнула кімнату й рушила до вішака. Дівчата гуртом побігли за нею.

— Лесю, ти чого так кричала?

— Просто… глюк-ефем. Я йду додому.

— Але…

— Па, дівчата.

Леся швидко взула чобітки, замотала голову й шию широким шарфом і, не застібаючи плаща, вибігла з квартири.

…У лісі було добре, спокійно, ясно та свіжо. Вона сиділа посеред галявини на м’якому товстому пледі з келихом шампанського й мружилась від сонячних променів, які крізь соснові гілки падали на обличчя. Вона почувалась дивно: легке збудження та хвилювання, сповнені нетерпінням. Вона чогось чи когось чекала й уже починала нервувати…

Її щоки торкнувся легкий поцілунок, з несподіванки вона пролила вино й насупилась.

— Дивись, що я тобі приніс.

На плед перед нею посипались великі чорні ягоди ожини. Вона підвела погляд і вперше подивилась на того, кого чекала з таким нетерпінням: щаслива усмішка, неймовірно сині очі та світле хвилясте волосся. Високий, підтягнутий, енергійний — він не здавався їй надзвичайним чи дуже вродливим, але серце чомусь забилось сильніше, і вона мимоволі відповіла йому радісною усмішкою.

— Скуштуй.

Він присів поруч, торкнувся ягідкою її вуст, а потім нахилився й поцілував. Тілом прокотився жар, вона дозволила покласти себе на плед, торкатись волосся, талії, стегон…

Десь далеко, врізаючись у звуки лісу, загальмував автомобіль, почувся удар. Вона відчула, що чоловік відпустив її, і розплющила очі. Він нависав над нею на витягнутих руках і дивився з таким болем, що їй захотілось міцно обійняти його та заспокоїти. Вона простягнула до нього руку й побачила, як змінюється його обличчя: ніс і ліва половина перетворились у криваве місиво. Крапля крові, повільно набухнувши, впала їй на щоку. Вона закричала…

Леся сиділа на ліжку, обіймаючи коліна, і вся тремтіла. З розчиненої кватирки віяло холодом, але вона знала, що трусить її не від того. Серце калатало, волосся вологими пасмами падало на обличчя, сорочка прилипла до спини.

Леся тремтячими пальцями торкнулася щоки й ледь не скрикнула, згадавши краплю крові зі сну — обличчя було мокрим. З горла вирвались глухі схлипи, і лише тепер вона зрозуміла, що плаче. Дівчина вхопила подушку та розридалась ще дужче, притискаючи її до обличчя.

Нащо я це зробила? Бабуся ж попереджала про наслідки. Що ж буде далі? А якщо він буде приходити щоночі? Я збожеволію. Як холодно…

Леся зірвалася з ліжка й підійшла до вікна. Вставши на кінчики пальців, вона дотягнулась до кватирки, зачинила її та завмерла, дивлячись надвір. Уздовж вулиці світили ліхтарі, падав густий сніг, тож не вірилось, що надворі ніч. Поволі вона заспокоїлась, і їй навіть стало смішно зі своїх страхів. Насправді все просто: у кімнаті було дуже темно, вона перенервувала під час ворожіння, і все те їй лише примарилось. А подруги! Замість того щоб заспокоїти, самі закотили істерику, налякали її ще дужче — і ось, як наслідок, страшний сон.

Леся на мить заплющила очі та знову побачила перед собою криваве спотворене обличчя. Вулицею промчав автомобіль, буксуючи в глибоких снігових заметах, і Леся хутко стрибнула в ліжко. Їй знову було страшно та холодно. Вона посиділа кілька хвилин, заспокоюючи дихання, а тоді лягла, скрутилась калачиком і з головою накрилась ковдрою.

Розділ 2

Серпень, 2012

Леся

Леся стояла біля вікна зі схрещеними на грудях руками й, насупивши брови, дивилась на подругу. Вона досі не вірила, що Ярина не жартує.

— Навіть не думай! Славік мене приб’є, якщо дізнається. Ні, ще гірше — він мене морально доколупає.

— Та звідки він дізнається? Він такий зайнятий роботою, що на тебе часу майже не має, а лазити по сайтах знайомств — поготів.

Леся згадала про каву, яку залишила на кухні настоюватись, і вирішила, що це привід втекти від розмови. Може, Ярина правильно все зрозуміє й нарешті відчепиться.

— Зараз прийду.

На кухні вона повільно розмішала ложечку цукру в горнятку, вдихнула аромат улюбленого напою і повернулась у кімнату. Ярина сиділа на дивані, закинувши ногу на ногу, й очікувально дивилась на неї. Леся, зітхнувши, вирішила змінити тактику:

— Яро, ти завжди штовхаєш мене на безумні вчинки, а розгрібаю потім я сама. І взагалі, нащо воно мені треба?

— Ой, та перестань! Ти ще заміж не вийшла, а вже робишся квочкою. Тобі двадцять два, а без дозволу нареченого і пчихнути не можеш.

— Те, що Ярослав тобі не подобається, не означає, що я маю поводитись, як німфоманка.

— Ти себе хоч чуєш?! Я ж не кажу тобі зраджувати його з першим-ліпшим. Зареєструєшся на сайті під псевдонімом, поспілкуєшся трохи, не виходячи з дому, розвієшся, а коли повернеться з відрядження твій ненаглядний, то просто видалиш анкету.

Леся примружила очі. Пропозиція й справді звучала заманливо, але щось муляло їй серце. Почуття до Ярослава не б’ють фонтаном, і в такій розвазі вона не бачила майже нічого поганого. Через те, що нікуди не ходила після роботи, Леся все частіше почувалася відірваною від життя. Тим паче поки що вона Славіку не дружина й інколи навіть почувається поруч із ним на пташиних правах. Трохи розвіятись, набратися впевненості, підняти самооцінку, ще й не виходячи з дому — можна спробувати.

Але її лякало інше: Ярина ніколи нічого не робить просто так, ба навіть більше — не просить.

— Я ж бачу, що ти хочеш. Лесю, ну чесне слово! Ти сидиш вдома, як монахиня. Зранку на роботу, ввечері звіт по скайпу, книжка, інтернет, телевізор, спати. Та ж тебе навіть на вихідних у кафе годі витягти, я вже мовчу про дискотеку. Я ще розумію, якби ти любила його до нестями.

— Я і люблю.

Леся одразу ж вдала ображену. Чого-чого, а проникливості Ярині не бракує.

— Ага, розказуй! Він задурив тобі голову обіцянками про гарне життя й перспективну кар’єру, яка на дев’яносто відсотків лише в його уяві. Він взагалі сприймає тебе як… як найдорожчий елемент декору.

— ЩО–О!?

Леся гримнула горнятком об стіл, розхлюпуючи каву.

— Вибач. Зізнаюся, я просто заздрю. Ну не ображайся, Лесюню. Просто підтримай мене. Ксюха такого мужика знайшла через сайт, то, може, і мені пощастить, а ти ще кілька контактів підкинеш… Ну будь лааааааааааасочка. Я вже зареєструвалась.

— Відколи це тобі кавалерів бракує?

— Власне, кавалерів не бракує, але я хочу чогось серйозного.

— На сайті знайомств?!

Ярина подивилась на неї так, наче Леся розумово відстала й не усвідомлює елементарних речей.

— Ну, так. Знаєш, зараз є мода серед забезпечених чоловіків шукати наречених через інтернет. Вони хочуть так переконатись, що дівчатам потрібні не їхні гроші, а вони самі. Якось так.

Леся примружилась і дуже мило запитала:

— І як ти збираєшся вирахувати, хто є хто?

— Знаю кілька способів… Ну то як?

Невже вона це серйозно? І вся ця катавасія для того, щоб знайти мужика в неті, тоді як вони юрбами по місту ходять? І багато з них досить не бідні. До того ж не з одним Ярина знайома особисто, і вони не проти закрутити з нею роман. Дивно все це якось.

— Ти ж все одно не відчепишся…

Ярина підсунула ноутбук із відкритою анкетою, і Леся, навмисно голосно зітхнувши, втупилась у монітор. Це ж треба стільки всього заповнити, а ще псевдонім вигадати й найголовніше — знайти цікаві екземпляри для подруги. І все це за умови, що вдасться якось розгадати, хто ж із них замаскований олігарх.

— А може, ти полегшиш мені справу й відкриєш секрети олігархів? Ну, щоб я зразу відсіювала лівих.

— Лесько, ну ти ж розумна. Сама побачиш, хто зовсім не підходить, а з рештою розберемось.

Леся дуже сумнівалася, що подруга вмовляє її лише заради цього. Яринині пояснення аж надто наївні, зважаючи на її практичну та розсудливу вдачу. Ще й маленький надокучливий хробачок у Лесиній голові не давав спокою. Вона погодилась, лиш би Ярина перестала «виносити» їй мозок. Вона й без цього добряче полоскотала їй нерви натяками на несерйозність стосунків зі Славком. Тому легше було погодитись на цю дурну затію і тихенько забути про анкету. Хай повисить кілька днів, а тоді можна видалити.

— Добре, тільки каву доп’ю.

Фокса, 22 роки, неодружена, люблю блюз, шоколадне морозиво і latte. Шукаю цікавого співрозмовника та зустрічі. Інтим не пропонувати.

— Так може бути?

— Супер. Зразу видно — писала скромниця. Фото додай.

— Навіщо? Ми так не домовлялись.

— Ти думаєш, без фотки хтось напише? Лесю, у тебе ж є така маленька, гарненька, там де ми в лісі, пам’ятаєш? Ти з деревом обіймаєшся. Саме те, що треба.

— Яро, а ти впевнена, що це мені боком не вилізе?

— Та чого ти так хвилюєшся? Крім нас, ніхто й не дізнається.

Лесю раптом осяяло:

— Слухай, а чого б твоє фото не поставити, якщо для тебе шукаємо?

— А якщо тобі хтось сподобається, як ти йому потім це поясниш?

— Ніяк, бо я не збираюся ні з ким зустрічатись.

— А раптом?

— Яро, ми так не домовлялись…

Ярина демонстративно закотила очі й зітхнула.

— Лесю, чесне слово, ти як маленька. Просто визнай, що боїшся, і закриємо тему.

— Ага, з тобою закриєш.

Леся читала Еміля Золя «Дамське щастя». Перечитувала втретє. І кожного разу намагалась зрозуміти, що її так вабить у цьому творі й чому щоразу здається, наче вона щось пропустила. От тільки сьогодні читання не йшло, і вона по черзі злилась то на подругу, то на себе.

Коли Ярина починала скиглити, легше було погодитись одразу, бо все одно не відчепиться. Подруга дотримувалась єдино правильної істини: «наглість — друге щастя» і байдуже, чи хтось хоче бути ощасливленим. У такому ставленні до життя Леся їй навіть трохи заздрила, але терпіти не могла, коли Ярина своє кредо поширювала й на неї.

З іншого боку, категорично відмовитися вдавалось дуже рідко. Ярина смертельно ображалась і довго не хотіла миритися з відмовою. Вона була єдиною близькою подругою Лесі й безсовісно цим маніпулювала.

Леся чемно заповнила всі пункти анкети, але як тільки подруга пішла, вимкнула ноутбук і зайнялась своїми звичними справами. Роботи завжди багато, якщо її навмисне пошукати: витерла пил на поличках і книжках, перебрала одяг, підготувала зошити й підручники, щоб в останній день не морочити собі голови, і наостанок помила вікна. Кава, обід, покупки, безліч інших дрібних справ — і до вечора вона почувалась такою втомленою, що мріяла лише про гарячу ванну з м’ятною олією та книжку.

Леся, занурившись в ароматну воду, саме розгорнула книжку, як раптом відчула роздратування. Дівчина зрозуміла, що їй неймовірно цікаво, чи хтось написав, що написав і скільки потенційних кавалерів переглянуло її анкету. Вона злилась на себе за цю цікавість, проте не могла зупинитись.

Наче караючи себе, Леся прочитала ще дві сторінки, повільно встала з ванни, так само повільно витерлась і нанесла на тіло бальзам. На кухні зробила велике горнятко чаю й повільно попрямувала до кімнати. Натомість усередині неї дико верещало й уже десять разів добігло до ноутбука і назад вмираюче з цікавості її друге я.

Екран привітав Лесю заставкою з підтягнутою фітнес-дівою та написом: «Працюй над собою. Ніхто з першого погляду не закохається у твій багатий внутрішній світ».

— От саме випала нагода спочатку внутрішній світ і представити. Так! Якщо ніхто не написав, одразу видалю анкету й пошлю Ярину лісом.

Сто тридцять чотири повідомлення.

Леся оторопіло дивилась на екран і раділа. Ще й доби не минуло, а лічильник повідомлень уже зашкалює. Але як тільки почала переглядати, радість змінилася злістю й роздратуванням. Із першої півсотні залишила лише чотирьох, решта пішли в чорний список. Інтим пропонували — і просто так, і за гроші, причому і їй, і з неї.

— Бувають же такі придурки… І на цьому сайті Оксана знайшла нормального мужика? А Ярина шукає законспірованого принца? Жах! І як я погодилась на цю нісенітницю? Та тут навіть просто поспілкуватись нема з ким!

Однак, тамуючи злість, вона продовжувала переглядати повідомлення. Якщо вже й видаляти анкету, то потрібно набратись отрути й ґрунтовно пояснити Ярині, чому вона не братиме в цьому участі.

А тобі пасує нік.

Леся спіткнулась об речення. Як не дивно, але він єдиний, хто помітив зв’язок між ніком і її рудим волоссям.

Дякую.

Відповіді не було, значок «онлайн» не блимає, отже, він не на сайті й можна швиденько переглянути його профіль, суто з цікавості — а раптом це екземпляр для Ярини?

Мрійник, 25 років, неодружений, люблю міцну каву, чорний шоколад, осінній ліс, шукаю споріднену душу з родзинкою і перцем.

Леся усміхнулась. Цікаво, з гумором і трішки нахабно. Вона просто не змогла втриматись:

Цікавий суповий набір)))

Майже миттєво їй стало не по собі. Це ж вона фліртує з ним, даючи привід знову написати. Хоча все так і було задумано, але Леся почувалась так, ніби чинила щось погане. А ще вдень переконувала себе, що все нормально й це просто розвага, про яку ніхто не дізнається.

Раптом вона побачила фото й завмерла, вдивляючись. Щось невловимо знайоме було в цій усмішці, ніби вона вже бачила її раніше… І погляд ледь примружених проти сонця очей, і дерева за його спиною…

Я вірю, що існує ідеальна жінка, призначена саме мені.

Пролунав сигнал повідомлення, і Леся мало не підстрибнула з несподіванки. У першу секунду їй захотілось закрити ноут і чкурнути від нього геть, але в останню мить втрималась. Нехай вона не помітила, як він зайшов на сайт, але почуватись, як застукана за підгляданням школярка, просто смішно. Він не знає її, вона не знає його, веб-камери не ввімкнено. Крім цього, Лесю чомусь зачіпало те, що він писав.

А якщо призначена саме тобі жінка виявиться неідеальною?

Виключено.

Звідки така впевненість?

Бо я буду бачити її такою.

Леся розізлилась, але не могла зрозуміти причини. Проста фраза викликала в ній бурю емоцій — від бажання розплакатись до майже відчутної ненависті. Неправильно писати таке серед вульгарності та розпусти.

І ти шукаєш її саме тут, на сайті, який більшість чоловіків сприймає як віртуальний каталог борделю?

Він мовчав кілька хвилин. Леся вже навіть подумала, що образила його й не дочекається відповіді. Або що він напише єдино логічне: «А що ти тут робиш?» Вона б і сама так написала. Ну і нехай. Може, це тільки вона так думає, що образила, а насправді влучила в ціль?

У тебе щось сталось? :(

Якби він написав «у тебе проблеми?», то Леся сприйняла б це як вияв образи, бо вважала цей вислів стандартною фразою агресії у відповідь на незручне питання. Але він написав так, наче зрозумів щось таке, чого вона сама в собі не розуміла. І це зачепило її настільки, що дівчина гримнула кришкою ноута.

— У мене нічого не сталось, у мене все прекрасно… психолог довбаний…

Розділ 3

Руслан

— Ох ти ж, яка злюка!

Руслан вдивлявся в усміхнені зелені очі й намагався зрозуміти, що вона сама тут робить. «Тільки спілкування» на сайті, який «більшість чоловіків сприймає як віртуальний каталог борделю»?

Попри образу за своє дітище, Руслан мимоволі реготнув на весь голос. Оце справді дівчина з перцем і добре підвішеним язиком. Тепер ще залишилося дізнатись, яка в неї родзинка — і взагалі буде ідеально.

Руслан знову поглянув на фото. Дівчина виглядала з-за дерева, обіймаючи стовбур. Її губи, очі, обличчя випромінювали сміх, а хмарка кучерів переливалась усіма відтінками рудого.

— Ти чого?

Артем нахабно розвернув до себе Русланів ноут.

— Але ж гарненька!

— І злюка при тому.

— Люблю злих…

— Вона моя.

— Серйозно? Ти ж сайт тестуєш, а не шукаєш собі дівчину.

— Одне другому не заважає.

— Ага, якби я так зробив, то мені б добряче перепало від тебе.

— Ой, не треба робити з мене монстра. Якщо комусь і перепаде від мене, то Івану. Де його чорти носять?

Руслан розвернув до себе ноут. Дівчина вийшла з сайту, вогник не блимав, і настрій у нього різко зіпсувався. Чому вона так розізлилась? Ніби й не образив її, нічого не пропонував, хоч такій і гріх не запропонувати.

Мимоволі Руслан знов усміхнувся й отримав стусана у плече.

— За що?

— Бачу-бачу твої збочені думки. І вже навіть уявляю ситуацію: ви спілкуєтесь, усе ґуд, вона дає тобі свою адресу й просить купити дорогою вино і горілку. Ти стоїш, дзвониш у двері, і вона відповідає тоненьким голосочком: «Відчинено». Ти впевнено заходиш, світло мерехтить, пахне «Шанель номер п’ять», і знову тоненький голосочок: «Я в ду́ші, випий горілочки, а мені налий вина». Ти метушишся, келихи, полуничка, квітка, сто грам на душу для хоробрості. Сідаєш на ліжко, і тут гасне світло, а в дверях стоїть вона — напівоголена пенсіонерка…

— Придурок!

— А чому це одразу придурок? Ти тут втикаєш на фото, але ж це тільки фото, і не факт, що воно реальне. Сам подумай: навіщо такій дівчині сайт знайомств?

— От і запитаю в неї, чи реальне.

— Ну-ну, вперед. Тільки не кажи потім, що я тебе не попереджав.

Вони часто жартували один з одного, але цього разу Артемові слова зачепили Руслана за живе. Дівчина йому справді сподобалась, тому він уважніше глянув на фото: якісне, видно, що зроблено цифровиком, а тому ніяк не може належати особі пенсійного віку, хоча ніхто ж не завадить людині завантажити чуже фото з нету й поставити собі на аватарку.

Руслан ввів фото в пошук і побачив одне-єдине посилання на той самий сайт знайомств. Отже, фото оригінальне, тож є шанс, що воно належить тій-таки «Фоксі». Аби тільки дівчина анкету не видалила до того, як вдасться вмовити її на зустріч.

Руслан вдивлявся в зелені, ледь примружені проти сонця очі, витончені риси обличчя, і його не полишало дивне відчуття, що він її звідкись знає. Ніби спогад, що миготить десь на краю свідомості й не дає себе впіймати.

Робочий день добігав кінця, і Руслан втомлено потер очі. Під повіками пекло, мало не сльозило, проте він нарешті завершив роботу над новою програмою. Ще одна цеглинка у фундаменті грандіозного задуму.

Руслан обіперся на спинку крісла, задоволено потягуючи спину, що нила, та й вже починало пекти у попереку. Протяжно видихнув, міцно заплющив очі й потягнувся руками вгору, аж хруснуло — мить чистої ейфорії, коли розумієш, що тіло втомилось, але роботу зроблено, і все ідеально.

Хлопцю здавалось, що він відчуває на собі погляд Артема і його беззвучний сміх. Сам мимоволі всміхнувся, оглядаючись на друга.

— Пора закруглятись. По пивку?

— Навіть не знаю. Голова гуде, як баняк. Мені б помитись і в люлю.

— От вип’ємо пива, і голова перестане боліти.

— Ууууу…

— Руля, не вимахуйся. Я ж бачу, який ти задоволений. Закінчив?

— Єсс!

— Треба це обмити. Личило б й Івана кликнути. А його так і не було весь день.

— Ну, він же в нас грошима крутить і таки добре нас розкрутив.

— Ага, какашку він би розкрутив без твоїх мізків. Просто хоче свої кровні якнайшвидше відбити.

— Тьом, ти несправедливий. Без нього в нас тільки і було б, що мізки, а стартовий капітал на дорозі не валяється.

— А ти не прибідняйся, тебе з твоїми напрацюваннями в будь-яку круту айтішну компанію візьмуть. Ну гаразд, ми почали нормально заробляти. Давай викупимо його долю.

— Ти ж знаєш, що він не продасть. А навіть якщо і погодиться, то загне такий еквівалент, що ми замучимось збирати гроші.

— Тут ти маєш рацію. Іван своєї вигоди нікому не подарує.

— Добре, Тьом. Давай по пивку й спати. Я реально втомився.

Було вже далеко за північ, а сон все не йшов. Руслан увімкнув настільну лампу й потягнувся за цигаркою. Злився на себе за цю шкідливу звичку, але в такі безсонні ночі тільки паління й заспокоювало.

Руслан палив і згадував закінчення дня. «По пивку» не вийшло, бо Артем «згадав, що забув про мамині іменини», тож їм терміново потрібно їхати, адже всі чекають, і мама образиться.

Як тільки вони прикрили за собою хвіртку, з вікна будинку виглянула сестра Артема, і почувся її радісний крик:

— Маааа, хлопці прийшли!

Хлопці перезирнулись і дружно зайшли всередину. Руслану подобалось почувати себе частиною цієї родини, подобалось, що мама Артема не робила різниці між ним і сином, ніби вони були братами. Вони навіть були схожі між собою зовні: одного зросту, статури, синьоокі блондини, мали спільні захоплення, але кардинально різні характери.

Артем виріс у невеликому затишному будинку в передмісті Львова, у колі дружньої люблячої сім’ї. Він був добрим програмістом, впевненим у собі чоловіком і спокійно дивився в майбутнє. Артем знав, що у будь-якій ситуації матиме опору та підтримку, а ще місце, де його завжди чекають і люблять.

Руслан погасив цигарку та взяв ще одну. Він щиро заздрив Артему, бо такого дому не мав і після гостювання в друга особливо гостро відчував самотність.

Про своє дитинство та юність Руслан згадувати не любив. Єдине добре, що в нього там було, це мама. Вона любила його завжди: коли до семи років гаркавив і ніяк не міг вимовити «р», «ш» та «ж»; коли приходив із розбитою губою, бо не вмів дати здачі; коли вирішив вчитись на програміста; коли радів, плакав, перемагав і зазнавав невдач.

При згадці про маму находила така тяжка туга, що було важко навіть дихати. Вона терпляче берегла шлюб заради сина, щоб той мав батька й чоловіче виховання. Це було єдиним, чим Руслан міг їй дорікнути.

Батька Руслан ненавидів, напевно, років із десяти, хоча до того любив його, у якійсь мірі навіть обожнював. Тато-далекобійник рідко бував удома, і Руслан чекав його приїзду з чистою дитячою щирістю та тугою. Він уявляв, як розповідатиме йому чого навчився, що зробив, як попросить допомоги в чомусь або поради, як пожаліється, і тато покарає кривдників.

Дитяча уява малювала яскраві картини, і чим ближче було до приїзду батька, тим більше Руслан у них вірив. Однак реальність розбивала ті мрії на друзки. Відпочивши, тато вислуховував його й починав нещадно критикувати. А якщо Руслан плакав від образи, то отримував ще й насмішку.

Дитяча пам’ять має здатність ховати неприємне та вибачати, юнацька ж усе пам’ятає і накопичує.

Усе частіше Руслан почувався неповноцінним, поганим, дурним. Він ріс із думкою, що все робить неправильно, і в ті дні, коли в батька були перерви між рейсами, намагався бувати вдома дуже рідко.

Іван Мірошниченко вважав, що перевізник — це добра робота за добрі гроші, і хотів, щоб син теж обрав справжню чоловічу професію, із хорошою платнею.

Батько ніколи не питав Руслана, ким він хоче бути, лише пропонував варіанти на вибір: моряк, інженер-будівельник, далекобійник. Заперечення не приймались, а якщо Руслан наполягав, що це йому не подобається чи він цього не хоче, то діставалось мамі:

— Марто, ти дурепа! Як сина виховуєш? Батька не поважає. Слабаком росте. Ні мудре сказати, ні здачі дати.

Руслан ображався не так за себе, як за маму. Якось навіть сказав батькові, щоб не кричав на неї, за що отримав такого запотиличника, що аж в очах потемніло.

Мама скрикнула, підбігла до нього. Руслан почув глухий удар. Мама впала на підлогу, тримаючись за живіт і судомно хапаючи повітря.

У ту мить ненависть остаточно витіснила синівську наївну любов, надії, ілюзії… і якби не страх, що мамі буде ще гірше, Руслан викричав би в обличчя батькові все, що про нього думає.

Уночі Руслан довго не міг заснути. Він ніколи раніше не бачив, щоб батько бив маму, але тепер зрозумів її поведінку: мовчання у відповідь на образи, здригання, коли батько був чимось незадоволений і підвищував голос, і те, що вона ніколи не підходила до нього сама. Руслан плакав від ненависті й безсилої люті.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.